Apie kelionių knygas
Apie kelionių knygas
Per senąsias knygas ir žemėlapius tarsi laiko mašina turime galimybę grįžti tris ar keturis šimtus metų atgal. Akivaizdu, kad Viduramžiais ar netgi XIX amžiuje, kai apie tolimąsias šalis buvo nedaug patikimų žinių, nestigo lakios vaizduotės ir pramanų.
Įspūdingų pasakojimų prisiklausę, keliautojai leisdavosi į nepažintus pasaulio kampelius: vienus skatino smalsumas, noras atrasti naujas augalų, paukščių, žvėrių rūšis, upių ištakas, kitus viliojo prekyba, pasakiškų turtų troškimas. Tik su Naujojo pasaulio atradimu pradėta pasaulį vis daugiau pažinti ir tie potyriai buvo aprašomi knygose.
Vaizdo ir garso įrašuose apie senąsias knygas pasakoja Violeta Radvilienė, Milda Kvizikevičiūtė iš ciklo „Įdomioji biblioteka“.
Tarptautinis geologijos mokslų istorijos simpoziumas
Tarptautinis geologijos mokslų istorijos simpoziumas
![](/wp-content/uploads/2021/08/symposium-Poland-2021.jpg)
2021 m. liepos 19–22 d. įvyko 46-asis Tarptautinės geologijos mokslų istorijos komisijos (INHIGEO) simpoziumas. Dėl pandemijos renginys buvo nuotolinis ir transliuojamas iš Lenkijos geologijos instituto Varšuvoje. Simpoziumą rengė Lenkijos Nacionalinis geologijos institutas – Nacionalinis mokslo tyrimų institutas, Tarptautinė geologijos mokslų istorijos komisija, Lenkijos geologų draugija bei Lenkijos mokslų ir menų akademija. Organizatoriai užtikrino puikią renginio sklaidą: su visais pranešėjais buvo suderintas ryšys, visi pranešimai buvo iš anksto atsiųsti organizatoriams. Renginio transliacija buvo įrašyta.
Pagrindinės pranešimų temos: nacionalinių geologijos tarnybų veikla ir jų kūrėjų biografijos, geologijos draugijų istorija, geologinės kartografijos raida, mineralų gavybos ir kalnakasybos istorija, žymių geologų biografijos bei kiti klausimai.
Simpoziumo metu buvo išklausyti 59 pranešimai. Lietuvos atstovai perskaitė 4 pranešimus. Vienas iš jų – LMAVB darbuotojos Birutė Railienės pranešimas, parengtas kartu su akad. Algimantu Grigeliu „Eduardo Eichvaldo idėjai apie gyvybės evoliuciją – du šimtmečiai“. Pranešime buvo aptarta E. Eichvaldo (1795–1876) sukurta gyvojo pasaulio evoliucijos schema, kurią autorius sukūrė darbo Vilniaus universitete laikotarpiu. Minėtąją teoriją autorius sukūrė trimis dešimtmečiais anksčiau už Č. Darviną (1809–1882). Pranešimo metu cituota E. Eichvaldo daktaro disertacija (1819), knyga Zoologia specialis (1829) bei Vilniaus universiteto zootomijos muziejaus inventoriaus autografas (1831) yra saugomi LMAVB.
Programa ir santraukos skelbiamos simpoziumo svetainėje: https://inhigeosymposium.pl/u/home
Parengė dr. Birutė Railienė
Skaitytojų aptarnavimas LMA Vrublevskių bibliotekoje nuo 2021 m. rugsėjo 20 d.
Skaitytojų aptarnavimas LMA Vrublevskių bibliotekoje nuo 2021 m. rugsėjo 20 d.
‒ iki ekstremaliosios situacijos pabaigos Biblioteka dirba pirmadieniais‒penktadieniais 8‒17 val.;
‒ bibliotekinės paslaugos teikiamos asmenims, atitinkantiems bent vieną galimybių paso kriterijų (žr.: https://e-seimas.lrs.lt/portal/legalAct/lt/TAD/8feb1a7658a111eaac56f6e40072e018/asr);
‒ asmens atitiktis bent vienam kriterijui įvertinama kontrolės poste pateikus galimybių pasą ar kitą jį atstojantį dokumentą;
‒ išimtį sudaro tik Bibliotekos abonemente dokumentus atsiimantys ar juos grąžinantys lankytojai – jų atitiktis kriterijams nevertinama;
‒ lankytojams be galimybių paso ar kito jį atstojančio dokumento teikiamos tik Pagrindinio fondo dokumentų grąžinimo ir atsiėmimo paslaugos Bibliotekos abonemente arba knygomate. Skaityklose esantys dokumentai į namus neišduodami;
‒ dokumentų išdavimas skaityklose ir abonemente atliekamas, reikalingus dokumentus užsisakius elektroniniame kataloge, telefonu, elektroniniu paštu arba vietoje;
‒ visose skaityklose galima skaityti užsisakytus leidinius, naudotis kompiuterizuotomis darbo vietomis, taip pat dirbti atsineštais asmeniniais kompiuteriais, paisant reikalavimo tarp asmenų laikytis ne mažesnio kaip 2 metrų atstumo, nurodymo laikytis kosėjimo bei čiaudėjimo etiketo ir tinkamos rankų higienos;
‒ darbui skaityklose būtina iš anksto registruotis žemiau nurodytais telefonais ar el. pašto adresais, kadangi darbo vietų skaičius skaityklose ribojamas, siekiant užtikrinti reikalaujamą atstumą tarp skaitytojų. Iš anksto neužsiregistravę ir darbo vietų nerezervavę, skaitytojai į skaityklas bus priimami, tik jeigu jose tuo metu bus laisvų darbo vietų;
‒ siekiant aptarnauti daugiau skaitytojų, tam pačiam asmeniui darbo skaitykloje laiko bus skiriama iki 4 val. per dieną;
‒ naudotis kopijavimo aparatais šiuo laikotarpiu galima, tik sutarus su skaityklos darbuotoju;
‒ lankytojų skaičius renginių ir parodų erdvėse (vestibiulyje ir salėje) reguliuojamas, atsižvelgiant į bendrus atstumo ar (ir) ploto vienam asmeniui reikalavimus, todėl lankytojams būtina išankstinė registracija žemiau nurodytu telefonu ar el. pašto adresu;
‒ lankytojai į Biblioteką galės patekti tik su veido kaukėmis. Viduje nusiimti kaukę griežtai draudžiama. Reikalavimas dėvėti kaukes netaikomas neįgalumą turintiems asmenims, kurie dėl savo sveikatos būklės negali jų dėvėti; tokiems lankytojams rekomenduojama dėvėti veido skydelį;
‒ Biblioteka pasilieka teisę neaptarnauti skaitytojų, turinčių ūmių viršutinių kvėpavimo takų infekcijų požymių (karščiavimas, kosulys, pasunkėjęs kvėpavimas ir pan.). Kilus tokių įtarimų, aptarnaujantysis darbuotojas turi teisę prašyti skaitytojo sveikatos būklę (temperatūrą) pasitikrinti specialiai tam skirtu prietaisu greta Bibliotekos rūbinės. Nustačius kurio nors skaitytojo karščiavimą ar kuriam nors skaitytojui atsisakius leisti matuoti temperatūrą, taip pat nesutinkant pateikti galimybių pasą ar jį atstojantį dokumentą, tokiam asmeniui nebus leidžiama dirbti Bibliotekoje;
‒ dėl ekskursijų ir renginių lankymo prašome kreiptis tel.: (8 5) 212 6890, arba el. paštu: dovilas.petkus@mab.lt ar inga.beruliene@mab.lt;
‒ dėl leidinių užsakymo, išdavimo į namus ir grąžinimo prašome kreiptis tel.: (8 5) 262 3678, arba el. paštu: abonementas@mab.lt;
‒ dėl darbo vietos rezervavimo, leidinių užsakymo, išdavimo ir grąžinimo Bendrojoje ir Humanitarinių ir socialinių mokslų atvirųjų fondų skaitykloje prašome kreiptis tel.: (8 5) 262 2546, arba el. paštu: aptarnavimas@mab.lt;
‒ dėl dokumentų užsakymo, išdavimo ir grąžinimo Bibliografijos skaitykloje prašome kreiptis
tel.: (8 5) 262 7935, arba el. paštu: donatas.ustinavicius@mab.lt (reikalavimas iš anksto rezervuoti darbos vietą šioje skaitykloje netaikomas);
‒ dėl darbo vietos rezervavimo, dokumentų užsakymo, išdavimo ir grąžinimo Fizinių mokslų skaitykloje prašome kreiptis tel.: (8 5) 212 0447, arba el. paštu: egidija.cipariene@mab.lt;
‒ dėl darbo vietos rezervavimo, dokumentų užsakymo, išdavimo ir grąžinimo Senosios periodikos skaitykloje prašome kreiptis tel.: (8 5) 240 4834, arba el. paštu: senoji.periodika@mab.lt;
‒ dėl Rankraščių skyriaus fonde saugomų dokumentų užsakymo, išdavimo ir grąžinimo, taip pat
dėl darbo vietos rezervavimo Tado Vrublevskio skaitykloje prašome kreiptis tel.: (8 5) 262 3667, arba el. paštu: rankrasciai@mab.lt;
‒ dėl Retų spaudinių skyriaus fonde saugomų dokumentų užsakymo, išdavimo ir grąžinimo, taip pat dėl darbo vietos rezervavimo Tado Vrublevskio skaitykloje prašome kreiptis tel.: (8 5) 262 3669, arba el. paštu: retispaudiniai@mab.lt;
‒ lankytojus aptarnaus darbuotojai, aprūpinti saugos priemonėmis; prieš darbą jų sveikatos būklė (temperatūra) bus tikrinama. Į darbo vietas nebus įleidžiami darbuotojai, kuriems pasireiškia ūmių viršutinių kvėpavimo takų infekcijų požymiai (karščiavimas, kosulys, pasunkėjęs kvėpavimas ir pan.);
‒ lankytojams ir darbuotojams sudarytos sąlygos rankų higienai ir dezinfekcijai – prie skaityklų bei įėjimų į sanitarinius mazgus kabo darbuotojų ir lankytojų rankų dezinfekcijai skirtos priemonės;
‒ skaityklos vėdinamos ne rečiau kaip kas 1 valandą;
‒ aplinkos valymas ir dezinfekcija Bibliotekoje atliekama vadovaujantis Rekomendacijomis dezinfekcijai sveikatos priežiūros įstaigose ir ne sveikatos priežiūros patalpose (kai galimas užteršimas SARS-COV-2 virusu).
Dr. Rūta Čapaitė pasakoja apie Vytauto Didžiojo žmonos Onos vizitą Vokiečių Ordine
Dr. Rūta Čapaitė pasakoja apie Vytauto Didžiojo žmonos Onos vizitą Vokiečių Ordine
1400 m. liepos mėnesį Vytauto Didžiojo žmona Ona lankėsi Vokiečių Ordine.
Su kokia misija į šiuos kraštus vyko Ona Vytautienė? Kaip atrodė tinkamas aukšto rango svečių priėmimas? Kur jie būdavo apgyvendinami? Ką tuo metu didikai valgydavo ir gerdavo puotų metu ir kokias dovanas vieni kitiems teikdavo? Apie visą tai pasakoja Lietuvos istorijos instituto darbuotoja dr. Rūta Čapaitė.
Paroda, skirta Pranciškonų spaustuvės Vilniuje 350-osioms metinėms
Paroda, skirta Pranciškonų spaustuvės Vilniuje 350-osioms metinėms
![](/wp-content/uploads/2021/07/pranciskonu_spauda2.jpg)
Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos Tado Vrublevskio skaitykloje nuo liepos 8 iki rugsėjo 30 dienos veikia nauja paroda „Mažesniųjų brolių konventualų spauda“, skirta Pranciškonų spaustuvės Vilniuje 350-osioms metinėms. Išsamesnį šios parodos variantą Bibliotekos lankytojai gali rasti virtualių parodų portale.
Vilniaus pranciškonų spaustuvė, savo veiklą pradėjusi 1671 m., knygos istorikų paprastai priskiriama prie vadinamųjų mažųjų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės spaustuvių, vis dėlto jos leidiniai reikšmingai papildė LDK leidinių visetą. Idėja turėti savo spaustuvę Vilniuje priklauso tuomečiam Vilniaus pranciškonų konvento gvardijonui Jokūbui Pranciškui Dluskiui (apie 1625–1683). Spaustuvės įrangą jis jau buvo įgijęs 1667 m., ją privačiai naudojo dirbdamas Drohičine ir Zamoscyje. Grįžęs į Vilnių, išrūpino spaustuvei Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Mykolo Kaributo Višnioveckio privilegiją (ji patvirtinta 1670 metais). Iš viso per savo veiklos laikotarpį (1671–1781, su pertraukomis) Vilniaus pranciškonai išleido daugiau kaip 160 leidinių, iš jų lietuvių kalba – 13. Tai buvo religinė literatūra (maldų knygos, apeigynai, regulos ir pan.), teologijos knygos, proginės (laidotuvių pamokslai, panegirikos) ir originaliosios literatūros veikalai. Vienas tokių – itin populiarus Johno Barclay’aus (1582–1621) eiliuotas herojinis epas Argenidė (1756), vien XVII a. lotynų kalba perleistas 30 kartų, išverstas į daugelį kitų kalbų ir XVIII a. skaitytas LDK skaitytojų, dažnai cituotas to meto proginėje literatūroje. Parodos lankytojai turės galimybę susidaryti savo nuomonę apie šią spaustuvę ir jos leidinių tematiką, poligrafinę bei meninę jų kokybę.
Vilniaus pranciškonų leidiniai specialaus knygos ir spaudos istorikų dėmesio dar nėra sulaukę, ši oficina minima tik bendrame LDK spaudos istorijos kontekste. Žinoma, kad, be J. P. Dluskio, Vilniaus pranciškonų spaustuvei XVIII a. vadovavo Feliksas Tovianskis, Viktoras Stepurevičius, Juzefas Senkalskis, Placidas Novickis, bet nežinoma, kodėl spaustuvės veikloje būta pertrūkių, kada ir kodėl jie atsirado, kas ją, 1781 m. pardavus dėl skolų, nupirko (spėjama, kad Vilniaus akademijos spaustuvė) ir dar daugelis kitų dalykų. Šios spaustuvės 350 metų sukaktis – proga šiek tiek įdėmiau pažvelgti į Mažesniųjų brolių Vilniaus leidinius ir nors taip atlyginti šią LDK spaudos istorijos spragą.
Parodos autorės: dr. Alma Braziūnienė, dr. Kotryna Rekašiūtė
Redaktoriai: dr. Artūras Judžentis, dr. Giedrė Miknienė
Apipavidalino Eglė Stasiukaitytė, Audronė Stasiukaitytė
Už konsultacijas dėkojame Agnei Zemkajutei ir dr. Inai Kažuro
Paroda „Šventa tai vieta“: Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejui Vilniuje – 100
Paroda „Šventa tai vieta“: Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejui Vilniuje – 100
![](/wp-content/uploads/2021/07/Antspaudas1maz.jpg)
2021 m. liepos 5 – rugpjūčio 28 d. LMA Vrublevskių bibliotekoje veiks paroda „Šventa tai vieta“: Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejui Vilniuje – 100.
Святое гэта месца („Šventa tai vieta“) – taip apie ankstesnę I. Luckevičiaus surinktų LDK kultūros vertybių saugojimo vietą baltarusių laikraščio redakcijos „Naša Niva“ patalpose atsiliepė dar 1912 m. čia apsilankęs baltarusių rašytojas Zmitrokas Biadulia (1886–1941). Ši frazė pakartojama ir paskutiniojo Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejaus direktoriaus Jankos Šutovičiaus (1904–1974) 1971 m. rašytuose prisiminimuose.
Parodoje eksponuojami rankraštiniai dokumentai, sietini su Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejaus veiklos istorija. Vieni iš svarbesnių eksponatų – 1932–1939 m. Muziejaus lankytojų įrašų knyga, kurioje esama žymių to meto asmenybių parašų, taip pat – dailės istoriko Vlado Drėmos 1943 m. parengtas rankraštinis Muziejaus bibliotekoje saugotų senųjų spaudinių katalogas, iliustruotas sudarytojo pieštais šiuose leidiniuose esančiais vandenženkliais. Pristatoma dalis dabar Rankraščių ir Retų spaudinių saugomų dokumentų, atspindinčių reikšmingą Muziejuje sukauptą Lietuvos dokumentinį paveldą: tarp jų – rankraštinės bažnytinės slavų knygos (pvz., Mažųjų Žuchavicų cerkvėje rasta XVI a. antros pusės Evangelija su evangelistų miniatiūromis) ir įvairių konfesijų bažnytiniai dokumentai, Konstantino Tiškevičiaus kolekcijos fragmentai, temine ir kalbine įvairove pasižyminčių senųjų knygų egzemplioriai: kiriliškosios spaudos pradininko Švaipolto Feolio apie 1493 m. Krokuvoje išleista bažnyčios praktikai skirta Verbų triodė (Триодь цветная); 1517–1519 m. Pranciškaus Skorinos Prahoje išleistos knygos Rusėnų Biblija (Бивлия руска) 4-oji dalis; Vievyje, Šv. Dvasios brolijos spaustuvėje, 1619 m. išėjusi Meletijaus Smotrickio parengta slavų gramatika, taip pat labai reti XVIII a. Vilniaus jėzuitų akademijos leidiniai.
Prieš 100 metų Vilniuje buvo įkurtas Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejus. Jo atsiradimo ir gyvavimo istorija atspindi ypatingą Lietuvos sostinės keliatautės kultūros gyvybingumą, tam tikru metu nuslopintą dėl pragaištingų politinių aplinkybių. Šio muziejaus pagrindą sudarė istoriko, archeologo, bibliofilo ir aktyvaus Vilniaus baltarusių visuomenės veikėjo I. Luckevičiaus (1881–1919) sukauptas dokumentinis LDK paveldas, taip pat įvairūs archeologinių ekspedicijų metu jo įgyti eksponatai, padovanoti 1918 m. įkurtai Baltarusių mokslo draugijai. 1945 m. Muziejų panaikinus, čia buvę spaudiniai ir rankraščiai buvo perduoti tuometinei Lietuvos MA bibliotekai.
Taip pavadinto muziejaus iniciatorius buvo anksti mirusio I. Luckevičiaus brolis Antonas Luckevičius (1884–1942) – rašytojas, literatūros kritikas, publicistas, baltarusių visuomenės ir politikos veikėjas, nuo pat įsteigimo 1921 m. iki 1939-ųjų buvęs šio Muziejaus pirmininku. Muziejaus steigimą parėmė Vilniaus stačiatikių vyskupija, nemokamai suteikusi patalpas Bazilijonų vienuolyno pastate (Aušros Vartų g. 7 ir 9). Tarpukario lenkų valdžia, Muziejui nuo įkūrimo skyrusi nedidelę piniginę išmoką, 1938 m. nustojo jį šelpti. Institucijos veikla buvo palaikoma Baltarusių mokslo draugijos narių lėšomis, rinkliavomis ir visuomenės geranoriškumu. Nuo 1939 m. spalio iki 1940 m. birželio 15 d. Muziejus, kuriam iki 1941 m. vadovavo VU absolventas, etnografas Marijanas Peciukevičius (1904–1983), buvo pavaldus Lituanistikos institutui. 1941 m. liepos 7 d. Lietuvos TSR mokslų akademija, vadovaujama Mykolo Biržiškos, Muziejaus direktoriumi paskyrė baltarusių literatūrologą, leidėją, visuomenės ir kultūros veikėją J. Šutovičių.
Vokiečių okupacijos metu (1944 m. pr.) Muziejus perkeltas į Vilniaus dailės instituto patalpas (Šv. Onos g. 4). Dalis dokumentų buvo paslėpta Šv. Mykolo bažnyčios, kurios klebonas buvo Adamas Stankevičius (1891–1949), rūsiuose. Vilnių vėl okupavus sovietams, atsirado viltis, kad Muziejus atgis – 1944 m. spalio 6 d. net buvo išduotas leidimas persikelti į patalpas Kosciuškos g. 36. Tačiau jo likimas netrukus buvo nuspręstas sovietų Lietuvos švietimo liaudies komisariato potvarkiu sudarant specialią komisiją, kurios veikloje dalyvavo ir sovietų Baltarusijos atstovai, reikalavę Muziejų perkelti į Minską. 1945 m. birželio vidury Muziejaus likvidavimo komisija baigė savo darbą. Baltarusių Ivano Luckevičiaus muziejaus eksponatai buvo padalinti Lietuvos ir Baltarusijos atminties institucijoms. Šiandien šio Muziejaus paveldo likučiai saugomi Vilniuje: Lietuvos nacionaliniame muziejuje, Lietuvos nacionaliniame dailės muziejuje, Lietuvos centriniame valstybės archyve ir Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekoje.
Iš Muziejaus gauti XV–XX a. archyviniai dokumentai, rankraštinės knygos saugomi Bibliotekos Rankraščių skyriaus Vilniaus baltarusių fonde (F21), senieji spaudiniai – Retų spaudinių skyriuje, naujesni (XIX–XX a. pirmosios pusės) leidiniai surado vietą Fondų ir vartotojų aptarnavimo skyriaus saugyklose.
Dr. Daiva Narbutienė
Parodos partneris: I. Luckevičiaus baltarusių muziejus
Parodos autoriai: Rūta Kazlauskienė, dr. Daiva Narbutienė, Saulius Žilys
Vidmanto Valiušaičio mintys apie knygas
Vidmanto Valiušaičio mintys apie knygas
![](/wp-content/uploads/2021/07/VidmantasValiusaitis2.jpg)
Vidmantas Valiušaitis – LNB Informacijos ir komunikacijos mokslų departamento Informacijos politikos ir analitikos skyriaus vyriausiasis tyrėjas, knygų „Istorikai nenaudoja dalies šaltinių: Dr. Augustinas Idzelis ir Lietuvos okupacijų interpretavimo drama“ (2019), „Ponia iš Venecijos tavernos: „mūsiškiai“ ir kiti prašalaičiai savojoje istorijoje“ (2018), „Kalbėkime patys, girdėkime kitus: tragiškieji 1940-1941 Lietuvos istorijos metai“ (2013), Gyvuosius apraudu, mirusių šaukiuos: politikos skliaute – velnio arija“ (2013), etc. autorius.
Na, aš taip apibendrinti nedrįsčiau – tai, kas vertinga man, nebūtinai bus vertinga kitam. Ir atvirkščiai. Gaila, bet atrodo, kad praeina laikai, kai daugumą žmonių jungė daugiau ar mažiau panašus kultūrinis akiratis, kurio vertybinį pagrindą sudarė, sakyčiau, nekvestionuojamas humanitarinis minimumas: lietuvių ir pasaulinės literatūros klasika, humanistinė etika, pagarba savam ir pasauliniam kultūros paveldui, istorinei atminčiai ir pan.
Dabar jau matyti, kad tas pagrindas, nelyginant ledo lytis, nešama pavasario srovės, sparčiai tirpsta. Ir juo toliau, juo sunkiau darosi žmonėms susikalbėti. Beveik visais reikšmingesniais klausimais iškyla nesutaikomi požiūriai. Vietoj argumentuotų diskusijų, kurios skirtingas nuomones pagrįstų, vyksta viešųjų ryšių ir oponentų diskreditavimo kampanijos, siekiant parodyti, kad kitokias nuomones, nei galią ir įtaką užsitikrinusieji sluoksniai, turi tik „menkaverčiai žmonės“. O teisinga yra tik tai, kas skelbiama iš aukštų tribūnų. Net tokiu, atrodytų, elementariu klausimu, kaip simbolis Lukiškių aikštėje, nepajėgiama rasti tik minimumą „respekto“ kitaip galvojantiems reikalaujančio konsensuso: tokio simbolio, kuris visuomenę apjungtų, bet ne skaldytų. Ką jau kalbėti apie sudėtingesnius klausimus.
Kodėl taip vyksta? Todėl, kad „dyla“ tas anksčiau visuomenę jungęs humanistinis kultūros pamatas. Ir tai būdinga, deja, ne vien Lietuvai. Amerikiečių RAND korporacija neseniai atliko tyrimą, pavadintą „Truth Decay“ (Tiesos tirpsmas, irimas, nykimas). Tai didelis, kelių šimtų puslapių tyrimas, prieinamas internetu. RAND konstatavo, kad amerikiečių visuomenėje: a) didėja atotrūkis tarp faktų ir jų interpretacijų; b) nyksta riba tarp fakto ir nuomonės; c) didėja asmeninės nuomonės ir asmeninio patyrimo reikšmė bei rezultatyvus poveikis visuomenės nuomonei, faktų nureikšminimo atžvilgiu; d) mažėja pasitikėjimas anksčiau gerbiamais faktų šaltiniais. Manau, kad reikšminga dalimi tai būdinga ir Lietuvos visuomenei, ne vien amerikiečiams.
Tai priežastys, kodėl vengčiau apibendrinimų apie tai „kur slypi knygos vertė“. Kadangi tai subjektyvus santykis, priklausąs tiek nuo knygos autoriaus, tiek nuo skaitytojo vertybinės konstitucijos. Kiekviena žmogiškoji idėja turi daugiau ar mažiau, ryškių ar mažiau ryškių pasaulėžiūrinių bruožų, kylančių iš žmogaus atsakymo į būties ir gyvenimo tikslo klausimą: dėl ko gyvenu? A. Maceina sakė, kad nepasaulėžiūrinės kultūros nėra ir negali būti. Būtent tai, mano nuomone, ir yra tos vertybinės skirties priežastis. Rašytojo ir skaitytojo santykis panašus į radijo siųstuvo ir radijo imtuvo: gali būti puiki stotis, transliuojanti gerą muziką, bet reikia turėti reikalingo dažnio imtuvą, kad tai girdėtum.
Na, vėlgi – rekomenduoti nieko nesiimčiau. Galiu pasakyti kas man patinka, ką mėgstu, kas mane žavi. Bet tai – „mano imtuvas“: jis tas bangas gaudo, teikia dvasinį ir intelektualinį malonumą. Nebūtinai taip atsitiks kiekvienam kitam. Bet galiu pasidalyti.
Prieš kelis metus kolegos iš LNB prašė nurodyti 5 mėgstamiausias knygas. Atsakiau, kad išrinkti iš neperplaukiamo knygų okeano penkias geriausias knygas – uždavinys keblus. Tiek daug gerų knygų, įsirėžusių atmintyje ir širdyje, suteikusių žinių, supratimo, galbūt net išmanymo kai kuriose srityse. Tačiau dar daugiau neperskaitytų, kurias paimti į rankas norėčiau, bet tikriausiai jau niekada ir nepavyks – knygų taip gausu, o žmogaus gyvenimas toks trumpas! Ir jis skirtas toli gražu ne vien skaityti. Tad ne veltui sakoma: „Neskaitykite gerų knygų – skaitykite tik labai geras knygas!“
Bet ir labai gerų veikalų per daug, kad spėtum perskaityti geriausius ir jaustumeisi galįs patarinėti kitiems. Todėl pasidalysiu trumpomis pastabomis apie knygas, padariusias man stiprų įspūdį ir, galbūt, palikusias tam tikrų įspaudų ir mano paties pasaulėžiūroje.
Man patinka daugiaplanės knygos, jungiančios prasmingą turinį, pagaulų, įtraukiantį, dramatišką pasakojimą ir tuo pat metu žaismingą, elegantišką stilių ir gero tono humorą. Kitaip tariant, mėgstu knygas, kurias skaityti ne tik įdomu ar net smagu, bet kurios kupinos ir išminties, didelės jas parašiusių autorių erudicijos.
Taigi, štai mano „penketukas“. Labai sąlygiškas, žinoma, tokių penketukų galėtų būti ne vienas. Ir nebūtinai visos čia paminėtos knygos pasižymi „žaismingumu“ ar „elegantišku stiliumi“. Jos gali turėti ir kitų privalumų, čia nesuminėtų. Kalbu tik apie tendenciją, kuri man patinka.
Miguel De Cervantes Saavedra, Išmoningasis idalgas Don Kichotas iš La Mančos. Man tai nepranoktas grožinės literatūros klasikos pavyzdys. Vienintelė knyga, kurią skaitydamas garsiai juokiausi – negalėjau savęs valdyti! Bet tai jokiu būdu nėra juokų knyga. Tas juokas ten dažnai kyla pro ašaras, turi stiprų dramatinį užtaisą. Pasakojimas persmelktas išminties, gilaus pasaulio ir žmogaus prigimties pažinimo. Jį verta įdėmiai skaityti ir atsiversti ne kartą. Gaila, nemoku ispaniškai – veikalas originalo kalba, galiu įsivaizduoti, dar įspūdingesnis. Lietuviškų vertimų yra ne vienas, bet man ypač simpatingas Pulgio Andrušio vertimas, išleistas 1942 m.
Vincas Ramonas, Dulkės raudonam saulėleidy (1951). Iš lietuvių literatūros išskirčiau Lietuvoje beveik nežinomą, nuostabų išeivijos beletristą Vincą Ramoną. Tai išskirtinio talento impresionistas, mano akimis, pranokstantis ir Igną Šeinių, ir Jurgį Savickį. Ne vien pasakojimu, bet ir problematika. Jis piešia įspūdingus naikinamos Lietuvos vaizdus, Lietuvos, patekusios į pirmosios bolševikų ir vėliau nacių okupacijų kultuves. Ten yra visko: ir meilės, ir graudaus humoro, ir dramų, ir tragizmo. Ir visa tai perduota žavingu stiliumi. Apmaudu, kad ligi šiol jo kūryba neįtraukta ne tik į mokyklinius lietuvių literatūros vadovėlius, bet net ir nėra perleista Lietuvoje (išskyrus romaną „Kryžiai“, 1991 m.). Jis parašė nedaug, bet išraiškingus ir įsimenančius kūrinius: romanus „Kryžiai“ (1948 m.) ir „Dulkės raudoname saulėleidy“ (1951 m.), apsakymų rinkinį „Miglotas rytas“ (1969 m.). Tiesa, dar nepriklausomoje tarpukario Lietuvoje buvo išleidęs apsakymų rinkinį „Dailininkas Rauba“ (1934 m.).
Roger Moorhouse, Velniška sąjunga: Molotovo–Ribbentropo paktas, 1939–1941 (2015). Mano hobis yra istorija, tad ypač mėgstu šios srities knygas. Viena įdomiausių pastaruoju metu mano perskaitytų istorinių knygų yra šis britų istoriko veikalas. Tai, sakyčiau, naujas žvilgsnis tiek Vakarų, tiek mūsų istoriografijoje į nusikalstamą nacių ir bolševikų bendradarbiavimą, dalijantis Europą ir smaugiant mažesnių valstybių laisvę ir nepriklausomybę, griaunant kaimynines šalis, naikinant žmones, grobiant jų turtą, kuriant koncentracijos stovyklų tinklus. R. Moorhouse‘as faktais ir dokumentų kalba parodo, kad skirtumas tarp dviejų totalitarinių režimų diktatorių buvo tik tas, kad vienas iš jų, pralaimėjęs karą, buvo visuotinai pasmerktas ir sulaukė paniekos, o kitas dalijosi karo laimėtojų nuopelnais ir iki šiol nei jis, nei jo politinis paveldas nėra deramai įvertinti.
Kazys Škirpa, Lietuvos nepriklausomybės sutemos (1938–1940): atsiminimai ir dokumentai (1996). Tai viena geriausiai dokumentuotų ir kruopščiai parengtų atsiminimų žanro knygų. K. Škirpa pateikia plačią ir išraiškingą panoramą, atskleidžiančią Lietuvos valstybės žlugimo tarptautinį ir vidaus kontekstus, parodo veiksnius ir jėgas, lėmusius tragišką nepriklausomybės baigtį Antrojo pasaulinio karo metais. Apie autorių ir šią knygą įžangoje prof. Tomas Remeikis rašo: „Kazys Škirpa – tautinės valstybės kūrėjas – savanoris, Lietuvos Respublikos generalinio štabo pulkininkas, karinis attache, nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministeris Varšuvoje ir Berlyne, Lietuvos laikinosios vyriausybės premjeras – tai titulai iškilesnių eitų pareigų. Iškėlęs trispalvę vėliavą Gedimino kalne 1918 m., savo širdyje jos nenuleido ir dvidešimto amžiaus sutemose. Šis išsamus prisiminimų ir dokumentų rinkinys liudija jo, kaip Lietuvos valstybės vyro, vaidmenį.“ Pastaruoju metu K. Škirpos vardas viešojoje erdvėje minimas gana dažnai, tačiau neatrodo, kad su jo raštais didesnė visuomenės dalis būtų susipažinusi.
Antanas Maceina, Niekšybės paslaptis: antikristas istorijoje pagal V. Solovjovo pasakojimą (1964). Šis veikalas man yra palikęs bene didžiausią įspūdį iš visų skaitytų filosofinio turinio knygų. Tai nėra vien atitolęs, abstraktus gėrio ir blogio problemos svarstymas. Tai žvilgsnis pirmiausiai į mus pačius, stovinčius gėrio ir blogio akivaizdoje. Blogio samprata lemia mūsų pažiūras į gyvenimo eigą arba istoriją. Kam blogis yra tik paprastas gyvenimo trūkumas, tam istorija yra tik šiapusinė gyvenimo tėkmė, ramiai plaukianti nuolatinio išsivystymo ir tobulėjimo vaga. Tačiau kam blogis yra pikta jėga, tam istorija yra nuolatinės grumtynės, apimančios ir žemę, ir dangų, nes jose dalyvauja ne tik žmogus, bet ir Dievas. Blogis krikščionybei nėra tik pasyvus trūkumas, bet pirmiausia tai aktyvi pikta valia, kurios vykdytojai – piktoji dvasia ir puolęs žmogus – sąmoningai ardo ir kenkia Dievo žygiams, sako Maceina. Prieš šią piktą valią krikščionybė kaip tik ir stato gerą valią, iš vidaus susijungiančią su Dievo valia, iš jos gaunančią jėgos nugalėti blogį ir savyje, ir šalia savęs esančiame pasaulyje. Dvasios srityje blogis virsta tikrovės jėga, ardančia ir gamtą, ir pačią save. Čia blogis yra sąmoningas apsisprendimas prieš Dievą – Meilę. O iš šio apsisprendimo kyla daug piktų veiksmų, paverčiančių dvasinę sritį vienu nuolatinės, nepaliaujamos kovos lauku. Ne veltui tad šią jėgą, šiuolaikiniame pasaulyje besireiškiančią labai apgaulingais ir be galo sudėtingais pavidalais, šviesaus atminimo popiežius Jonas Paulius II yra pavadinęs „mirties kultūra“. Jos „alsavimą į pakaušį“ juntame labai aiškiai, pradedant nesąžiningos politinės raiškos pavidalais ir baigiant aiškiai išreikšta visuomenės socialinės degradacijos slinktimi.
Kol kas – ne.
Vengiu kalbėti „kartos vardu“. Man atrodo, kad tai gerokai pritempta, šiek tiek dirbtinė sąvoka. Kai kada lengviau susikalbėti su vyresnės ar jaunesnės kartos žmonėmis, nei mano paties kartos. Kaip jau minėjau anksčiau, manau, kad kur kas svarbesnis dalykas yra pasaulėžiūra ir vertybiniai pagrindai negu žmogaus amžiaus.
Aš apskritai vengiu skolintis knygas iš privačių žmonių. Tam yra viešosios bibliotekos. O privačios bibliotekos yra asmens intelektualinio integralumo dalis. Ir brautis ten, mano nuomone, yra neetiška ir neatsakinga.
Niekad apie tai negalvojau. Ir nemanau, kad esama priežasčių apie tai galvoti. Kadangi domiuosi praeitimi, įskaitant šeimos bei giminės, paminėsiu tik, kad esu parašęs knygą apie giminės istoriją – „Valiušaičiai: 400 metų istorijoje“ (2015). Drama geriausiai atitiktų giminės patirtį amžių bėgyje.
Vargu ar galėčiau sugrupuoti mėgstamiausius autorius pagal šalis. Prancūzai žavi gyvenimo aistra, elegancija ir žaismingumu, britai – savitvarda, subtiliu sąmojumi ir strateginiu galvojimu, vokiečiai daro įspūdį fundamentalumu, organizuotumu. Artimiausia man vis dėlto Europos literatūra.
Ne vieną knygą esu parašęs. Su mano sudarytomis ir parengtomis spaudai knygomis susidarytų keliolika. Mane labiausiai domina Antrojo pasaulinio karo istorija ir su tuo susijusi Lietuvos valstybės bei lietuvių tautos drama. Į tai gilinuosi. Apie tai rašiau ir tikiuosi dar šį bei tą parašyti.
Skaitau tas knygas, kurios siejasi su mano tyrimų tema. Dažniausiai – ne vieną, o kelias išsyk. Daugiausia mane dominančios literatūros išleidžia leidykla „Briedis“. Ji leidžia tiek puikių knygų, kad mano gyvenimui jau užtektų tik šios vienos leidyklos produkcijos. Ir net jeigu nieko kito neveikčiau, tik skaityčiau, visko neperskaityčiau, kiek ji pajėgia išleisti. Nuostabus darbas! Šį tą panaudoju savo paties tyrimuose. Bet vasarą žadu atsipūsti – šiek tiek atsitraukti nuo istorijos ir paimti į rankas literatūros klasiką. Noriu bent dalį Dostojevskio perskaityti originalo kalba.
Bibliotekos mokslo darbuotoja Kotryna Rekašiūtė apgynė daktaro disertaciją
Bibliotekos mokslo darbuotoja Kotryna Rekašiūtė apgynė daktaro disertaciją
Sveikiname mūsų bibliotekos mokslo darbuotoją dr. Kotryną Rekašiūtę, kuri apgynė disertaciją „Masonų draugijų įtaka lituanistiniam sąjūdžiui Prūsijoje XVIII–XX a. pr.“ ir įgijo humanitarinių mokslų daktarės laipsnį.
Didžiuojamės Kotrynos pasiekimais ir džiaugiamės jos indėliu kuriant Knygos muziejų LMA Vrublevskių bibliotekoje.
Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto nuotr.