Virtuali paroda „Vilniaus Rasų kapinės XIX–XX a. sandūroje“
Virtuali paroda „Vilniaus Rasų kapinės XIX–XX a. sandūroje.
Rašytiniai ir ikonografiniai šaltiniai Lietuvos MA Vrublevskių bibliotekoje“
Rasų kapinės per ilgą eksploatavimo laiką tapo neatsiejama Vilniaus įvaizdžio dalimi. Minėdama Vilniaus 700-ųjų metų sukaktį, Lietuvos MA Vrublevskių biblioteka atskleidžia dalį sukauptų dokumentų bei supažindina su Bibliotekoje saugoma vertinga rašytine ir ikonografine medžiaga Rasų kapinių istorijai.
Parodos struktūrą lėmė sukaupta archyvinė medžiaga. Pristatomi Rasų kapinių įkūrimo ir raidos dokumentai. Senuosiuose Vilniaus miesto planuose galima pamatyti, kaip kito kapinių ribos, išlikusiuose atvirukuose ir nuotraukose matomi besikeičiantys vaizdai: koplyčios būklė, kolumbariumų nykimas, kaip keitėsi atskirų kapų paminklai. Vienas iš kapinių kūrimo iniciatorių – Vilniaus burmistras Jonas Miuleris – mirė, vos įsteigus kapines, mirties metrikų registracijos knygoje jis pažymėtas antruoju numeriu. Tai išskirtinis dokumentas.
Pateikiama nemaža laidojimo ir kapinių priežiūros dokumentų – leidimai laidoti, laidojimo bilietai, įrašai bažnyčių knygose apie mirusiuosius, dokumentai dėl perlaidojimų. Unikalus dokumentas – sprendimas dėl savižudės laidojimo kapinėse. Nemažai ūkinės veiklos dokumentų – reikalingų darbų sąmatos, sąskaitos už atliktus darbus, mokėjimai, kapinių priežiūros dokumentai.
Svarbūs Rasų panteono tyrimai. Vienas pirmųjų kapinių aprašymų – Adomo Honorio Kirkoro „Pasivaikščiojimai po Vilnių ir jo apylinkes“ (1856, lenk. k.). Vėliau kapines tyrė Antanas Lazarovičius, Vladislovas Zahorskis, Vaclovas Veitka, Liucijonas Uzembla ir kiti.
Lietuvos MA Vrublevskių bibliotekoje išlikusios Liucijono Uzemblos ir Vladislovo Veitkos sudarytos Vilniaus kapinių (taip pat ir Rasų) antkapių įrašų kartotekos domina ne tik Lietuvos, bet ir kitų šalių tyrėjus.
Rasų kapinės jau yra tapusios savotišku panteonu. Gausesnis domėjimasis jomis leidžia praplėsti Vilniaus miesto istorijos pažinimo ribas.
Parodos rengėjai – Eglė Paškevičiūtė-Kundrotienė, Rūta Kazlauskienė, Saulius Žilys
Su Biblioteka susipažino būrys garbingų svečių
Su Biblioteka susipažino būrys garbingų svečių
Spalio 25 d. Biblioteką aplankė būrys garbingų svečių: LR Seimo Kultūros komiteto pirmininkas prof. Vytautas Juozapaitis, jo pavaduotojas Robertas Šarknickas, to komiteto narys doc. Stasys Tumėnas, biuro vedėja Agnė Jonaitienė, JE Prezidento patarėja kultūros klausimais Jolanta Urbanovič, LR Ministro Pirmininko patarėja kultūros klausimais dr. Gabrielė Žaidytė, LR Ministro Pirmininko patarėjas strateginio planavimo, viešojo administravimo, reformų ir pokyčių valdymo klausimais Darius Žeruolis ir LR Vyriausybės kanceliarijos Viešojo valdymo grupės patarėja Diana Varnaitė, taip pat LMA prezidentas akad. Jūras Banys ir viceprezidentas akad. Zenonas Dabkevičius. LR Vyriausybės kanclerė Giedrė Balčytytė atsiuntė savo sveikinimą ir dovaną. Svečius priėmė Bibliotekos direktorius dr. Sigitas Narbutas, direktoriaus pavaduotoja mokslui dr. Rima Cicėnienė, direktoriaus pavaduotojas ūkiui Tadas Valentukevičius ir kiti darbuotojai. 2022 m. pabaiga žymi svarbią datą Bibliotekos atnaujinimo darbuose: iki 2023 m. buvo rekonstruotas buvęs saugyklų pastatas. Šiandien jame darbuojasi didesnė Bibliotekos specialistų dalis, į atnaujintas saugyklas perkeltas veik visas dokumentų fondas. Direktorius ir jo kolegos svečiams nušvietė statybos darbų eigą ir numatytus darbus, taip pat apibūdino sunkumus, su kuriais statybos darbų laikotarpiu susiduria Bibliotekos kolektyvas. Svečiai susipažino su įspūdingomis saugyklomis, o jų šeimininkės: Birutė Pilipavičienė, Erika Kuliešienė, Danguolė Palačionytė ir Violeta Radvilienė, svečiams pristatė dokumentinio paveldo šedevrus. Vikos Petrikaitės nuotraukos.
Direkcijos informacija
Dailininkės Aleksandros Jacovskytės mintys
Dailininkės Aleksandros Jacovskytės mintys
Aleksandra Jacovskytė – dailininkė scenografė, grafikė, fotografė
Kūrė kostiumus Adomo Jacovskio apipavidalintiems spektakliams Klaipėdos, Panevėžio, Šiaulių, Nacionaliniame dramos teatruose, Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre, Varšuvos teatre „Studio“, renginio „Kaunas – Europos kultūros sostinė 2022“ atidarymui, apipavidalino televizijos spektaklius, koncertus, iliustravo knygas.
Menininkė dalyvauja parodose, jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Vilniaus Gaono žydų muziejus. Už kostiumus spektakliui „Visada tavo. Ana Frank“ 2009 m. apdovanota Auksiniu scenos kryžiumi.
Nuo vienuolikos metų Aleksandra Jacovskytė fotografuoja draugus, kolegas, pažįstamus ar nepažįstamus žmones parodų atidarymuose, įvairiuose interjeruose,Vilniaus senamiestyje. Susikaupus nemenkai darbų kolekcijai, kurioje Rimtauto Vincento Gibavičiaus, Vytauto Kalinausko, Audriaus Puipos, Mečislovo Bulakos, Antano Mončio, Algimanto Švėgždos, kitų žymių Lietuvos ir užsienio – Grišos Bruskino, Czeslawo Miloszo, Antonio Falato, Andrzejaus Strumillo – menininkų portretai, 2014 m. buvo išleistas A. Jacovskytės fotografijų albumas „Vilniaus veidai, 1963–1993“.
Pristatydama savo fotografinius Vilniaus dienoraščius menininkė sakė: „Buvau įsimylėjusi senojo Vilniaus kiemų faktūras ir žmones, su kuriais bendravau. Niekada nedirbau pagal užsakymą – juk tai tokia didžiulė atsakomybė… Visada fotografavau sau ir tik sau.
Žvelgdama šiandien į šias fotografijas, viską labai gerai atsimenu: bičiulius ir jų balsus, mūsų nuotaikas ir pokalbius. Tačiau nostalgijos tam nejaučiu – aš nesidomiu praeitimi. Vis dėlto, tose nuotraukose „sutikti“ senus pažįstamus ir bičiulius yra gera. Ir ne tik man pačiai. Jau šiais laikais surengtose parodose mačiau, kaip žmonės įdėmiai apžiūrinėja šiuos darbus, nors nuotraukų veikėjai jiems yra nepažįstami. Kur čia slypi paslaptis? Manau, kad įdomiausia pati atmosfera, sklindanti tiek iš ano laiko, kasdienių situacijų, žmonių, senojo Vilniaus aplinkos. Kažkada pamatęs mano darbus, kuriuose nesistengiau išvalyti visų dulkių, subraižymų, netobulumų, vienas bičiulis pasakė, kad šios fotografijos – kaip Vilniaus senamiestis ir kaip tas laikas. Ši mintis man labai patiko, todėl iki šiol savo darbus palieku tokius, kokie jie ir buvo. Man tai yra tikra.“
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Knygos vertė – tai kitokio plačiąja prasme pasaulio atradimas, kartu patvirtinantis mano mintis. Nors daug metų beveik neskaitau beletristikos, gera kalba, stilistika, tai yra būtent literatūra (ir geras redaktorius) – labai svarbu. Skaitydama noriu jausti malonumą.
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Kokią nors gyvai parašytą apie žmones, meno stilius ir pan., apie tai, kas domintų, bet į ką neturi atsakymų.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Taip, kaip presą fotografijoms išlyginti.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Tikrai ne.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Tikriausiai skiriasi, nors daug priklauso nuo namų atmosferos ir paties žmogaus… Negalėčiau atsakyti už visą kartą, bet mano aplinkoje knyga nenustoja būti itin svarbia gyvenimo dalimi.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Skolinčiau, tik svarbu nepamiršti, kam paskolinai.
Kokio knygos žanro verta jūsų biografija?
Sunku pasakyti.
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Nėra vienos šalies, gal labiausiai Vakarų Europa.
Jei pati rašytumėte, apie ką būtų jūsų knyga?
Kartas nuo karto epizodiniai prisiminimai.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Sándor Márai „Wyznania patrycjusza“, Bob Dylan „Chronicles“.
Laikina prieiga prie Education Source Ultimate duomenų bazės
Laikina prieiga prie Education Source Ultimate duomenų bazės
Iki 2023 m. gruodžio 21 d. suteikta laikina prieiga prie EBSCO Education Source Ultimate – edukologijos temoms skirtos mokslinės duomenų bazės.
Laikina prieiga prie ProQuest Dissertations & Theses Global duomenų bazės
Laikina prieiga prie ProQuest Dissertations & Theses Global duomenų bazės
Iki 2023 m. gruodžio 8 d. suteikta laikina prieiga prie PQDT Global – išsamiausio pasaulyje disertacijų ir tezių rinkinio.
Festivalio „Open books“ vadovės Jurgos Mandrijauskaitės-Ruškienės mintys
Festivalio „Open books“ vadovės
Jurgos Mandrijauskaitės-Ruškienės mintys
Jurga Mandrijauskaitė-Ruškienė – festivalio „Open books“ vadovė, literatūros apžvalgininkė, knyginių projektų iniciatorė ir organizatorė, viena leidinio „Gyvenimas tarp knygų“ sumanytojų ir autorių.
Jau keletą metų vilniečius ir miesto svečius vasarą džiuginanti atvira skaitykla #VilniusSkaito Lukiškių aikštėje – jos idėja ir dovana miestui. Apie šį projektą rašė, juo žavėjosi ne vienas prestižinis užsienio leidinys, projektas pelnė įvairių komunikacijos srities apdovanojimų.
Aktyvi, iniciatyvi, ieškanti ir negailinti pastangų veiklai literatūros baruose Jurga Mandrijauskaitė-Ruškienė sako: „Visada aktyviai domėjausi literatūra. Studijų metais turėjau gal šešių skirtingų bibliotekų bilietus ir būtent į bibliotekas keliaudavau po paskaitų, dažniausiai – į M. Mažvydo biblioteką, tikrai nebūtinai mokytis ar knygų skaityti. Knygų apsuptis man visada teikė jaukumą, saugumą ir ranka pasiekiamas galimybes čia pat atverti tūkstančius naujų pasaulių… Knyga prasminga, jei yra atrasta ir skaitoma, todėl visais savo literatūriniais projektais siekiu skatinti meilę knygai, gerą literatūrą pristatyti platesniam literatūros mėgėjų ratui, eiliniams žmonėms.“
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Manau, kad skirtingose knygose kiekvienas atrandame skirtingą vertę, būtent todėl visi autoriai, skirtingi žanrai atranda savo skaitytoją. Jau šešerius metus turiu galimybę stebėti, kokias įvairias knygas skaitykloje #VilniusSkaito kas vasarą renkasi žmonės. Vieni nori atsipalaiduoti nuo darbų ir gyvenimo rūpesčių, tad renkasi lengvesnę literatūrą, meilės romanus ar detektyvus, ir jiems tuo metu tai ir yra vertinga knyga, nes leidžia užsimiršti. Įsimylėjėlis varto poeziją ir ieško poetiško atitikmens savo jausmams išreikšti. Kiti knygose semiasi žinių, ieško pažinimo. Man vertinga knyga atrodo keliais atvejais. Pirmuoju – kai kažką naujo, vertingo sužinau ar atrandu sau, dažniausiai tai būna negrožinės knygos ar kažkurios srities, kuria tuo metu domiuosi, knygos. Antruoju – kai knyga sužavi savo meniniu išpildymu, netikėta forma, turtingu tekstiniu audiniu, įdomiomis mintimis. O kartais užtenka tiesiog pagaulios, gerai sukaltos istorijos, kad knyga sukeltų pozityvių emocijų ar tiesiog įkvėptų, sujaudintų. Mano vienas bičiulis tiek knygoms, tiek filmams be estetinio, meninio aspekto, taiko dar vieną labai svarbų reikalavimą – kad meno kūriniai suteiktų naujų minčių, impulsų, kad jie kažką pakeistų tavo gyvenime, net jei labai nedaug, nes kitaip – kokia viso to prasmė? Manau, kad yra tame tiesos, tik aš gal ne tokia kategoriška, nes dažnai knygomis mėgaujuosi esamuoju laiku, jas skaitydama ir būtent dėl pačio teksto grožio, net jei po kelių mėnesių sunkiai prisiminsiu, apie ką tas literatūrinis srautas apskritai buvo.
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Mūsų – mano ir kolegių Astos Lipšaitės ir Jūratės Samušytės-Jaseliūnienės – išleistą knygą „Gyvenimas tarp knygų“ (kaip tik gruodžio pradžioje pačios išleisime atnaujintą šios knygos leidimą kietu viršeliu). Šioje knygoje mums pavyko pakalbinti įvairių kartų ir profesijų su knygomis susijusius žmones: nuo vaikų iki į devintą dešimtį įžengusių herojų, nuo rimtų bibliofilų, kolekcininkų iki mokslininkų, rašytojų, knygininkų, vertėjų ir šiaip knygas mylinčių žmonių, kuriems knyga yra labai svarbi jų gyvenimo dalis. Tai ne tik galimybė pasižvalgyti po šių žmonių asmenines bibliotekas, knygynus, nes knygoje daug nuostabių nuotraukų, bet taip pat sužinoti, kokią misiją, prasmę jie mato rinkdami knygas ar dirbdami su jomis, kokias knygas jie vertina šiame knygų ir technologijų pertekliaus amžiuje ir kaip knygos praverčia jų kasdienėje veikloje, darbuose. Kalbindama visus šiuos knygos herojus aš pati buvau stipriai nustebinta, kaip skirtingai galima rinkti savo bibliotekas ir kaip skirtingai žmonės išreiškia savo meilę knygoms, kokią skirtingą reikšmę jie joms suteikia.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Labai dažnai. Mūsų namuose knygomis apstatyti visi kampai. Man knyga dažnai atstoja kavos padėkliuką, o kartais ir visą staliuką 🙂 Vaikai kažkada iš knygų buvo pasistatę laiptus, kad pasiektų knygas, esančias aukštesnėse lentynose 🙂 Gavo velnių už tai, kad lipa ant knygų, bet kartu suprantu, kad mūsų namuose yra tiek knygų, kad vaikams jos beveik tolygios žaislams, lego kaladėlėms, iš kurių galima pasistatyti taip pat beveik viską.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Taip ir ne. Žinau, kad tai amžina ir labai aktuali diskusija, bet girdėjau, kad pasaulyje pastebimos labai įvairios tendencijos. Kad yra nemažai šalių, kur visgi vėl labai padidėjo būtent popierinių knygų paklausa. Aš noriu tikėti, kad popierinė knyga visgi neišnyks, nes tai nėra vien tekstas/turinys. Tai ir ritualas, ir popieriaus šiugždėjimas, ir kvapas, ir bent jau man knygomis užpildytos lentynos yra pati gražiausia namų dekoracija ir interjero akcentas. Skaitmenines knygas žmonės skaito dažniau tuomet, kai keliauja, neturi kur laikyti daug knygų, kiti patikusias skaitmenines knygas nusiperka ir atspausdintas popieriuje, kad turėtų kažkur greta, savo bibliotekose. Noriu tikėti, kad visada popierinė knyga bus pirmoje vietoje, o visi kiti formatai – tik patogesnio jų naudojimo alternatyvos.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Manau, kad ryšį su knyga įtakoja ne karta, o aplinka ir šeima, kartais geras mokytojas. Mano šeima gal ir nebuvo labai skaitanti, bet turėjom ir vaikiškų knygų lentynas, ir suaugusiųjų. Gal jų nebuvo labai daug, bet „užsikabinimui“ užteko. Būtent mamos lentynose atradau Kamiu, Nyčės raštus, Bulgakovą, Mačernį. Vyresnėse klasėse jie visi buvo mano dievukai. Mačiau, kaip retomis knygomis mama dalindavosi su draugėmis, kaip jos keliaudavo iš rankų į rankas per pusę miesto. Visada turėjom nustatytas taisykles, kiek puslapių reikia perskaityti kiekvieną dieną. Manau, kad kiekvienoje kartoje yra skaitančių ir neskaitančių. Tačiau viskas prasideda šeimoje. Mano vaikai yra pačios jauniausios kartos, bet jie skaito labai labai daug. Jų draugai, klasiokai – gerokai mažiau. Aš jau net pykstu, kad net per daug, nes bijau, kad akis susigadins tokie jauni (jiems dar tik 6 ir 8 metai) ir neturės ką veikti mokykloje. Tikiu, kad ta meilė knygoms pasiliks ir ateityje, nes jie jau žino, kokių nuostabių dalykų galima jose surasti. Su knygomis mes kuriame šeimos ritualus, tradicijas, kartu einame į biblioteka, po to – kur ledų sulaižyti. Knygos yra neatsiejama mūsų visos šeimos gyvenimo dalis. Todėl aš nežinau, ar egzistuoja kartų ryšiai su knygomis, bet žinau, kad egzistuoja šeimų ryšiai su knygomis 🙂
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Ilgai ieškota ir pagaliau surasta Louis-Ferdinand Céline knyga „Kelionė į nakties pakraštį“. Šiaip aš mielai dalinuosi savo knygomis ir tikrai jų negailiu, bet šitą laikau atokiau nuo svečių akių. Dėl to, kad ji reta, sunkiai randama ir bijau, kad gali negrąžinti. Ir, aišku, dar dėl to, kad esu prisižymėjusi savo pastebėjimų, o man tai labai asmeniška. Taip pat Nyčės raštai, atkeliavę iš mamos lentynų. Tai knyga, kurią skaitydama mokyklos metais tikrai daug ko joje nesupratau, bet kartu manau, kad būtent šio mąstytojo filosofija padarė daug įtakos man bręstant. Kažkada atrastose savo jaunystės užrašų knygelėse esu prisižymėjusi labai daug Nyčės filosofijos minčių, kurias per daug metų laikiau kone savo asmenybės dalimi. Tai vienintelė knyga iš mano vaikystės namų, kurių jau nėra. Todėl man ši knyga brangi ir dėl šio aspekto.
Kokio knygos žanro verta jūsų biografija?
Čia tai privertėte susimąstyti. Šiaip labai nenorėčiau būti įsprausta į vieną žanrą, nes gyvenimas gerokai įvairesnis. Kiekvienoje dienoje netrūksta ir dramų, ir komedijų (ypač auginant vaikus), ir siaubo (čia labiau stebint ir vertinant pasaulio naujienas), ir romantiškos, o kartais labai melancholiškos poezijos, kuria labai stengiuosi užpildyti savo dienas, kad jos taip jau labai stipriai nenugrimztų pilkoje gyvenimo prozoje.
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Iš įvairių šalių, regionų turiu mylimų autorių. Norėčiau sakyti, kad Lotynų Amerika visada kažkaip gerai nuteikia ir daug įdomių autorių turi, bet tikrai meluočiau. Nes lygiai taip pat mėgstu Prancūzijos, Čekijos, Didžiosios Britanijos rašytojus, skandinavus, puikių autorių yra iš Amerikos, Azijos šalių ir t. t.
Kokią knygą rašote šiuo metu? Jei ketinate rašyti, apie ką būtų jūsų knyga?
Nerašau, nes šiaip nesu rašytoja. Esu labiau literatūrinių projektų organizatorė. Buvo kažkada galvoje idėja kartu su vyru parašyti knygą apie gyvenimą kartu iš skirtingų perspektyvų: kaip tas pačias situacijas mato, vertina vyras ir moteris, vos ne dienoraščio principu. Bet paskui supratau, kad man reikės labai daug rašyti, o vyras apie tą patį parašys dviem sakiniais 🙂 Nes tokie jau tie vyrai, mažakalbiai.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Visada vienu metu skaitau po kelias knygas. Organizuoju literatūros festivalį, taip pat kiekvienais metais esu kviečiama į įvairių knygų rinkimų komisijas, tad stengiuosi paskaityti lietuvių autorių knygas, į kurias verta atkreipti dėmesį. Šiandien kaip tik prie mano fotelio – pora naujų poezijos knygų: Aisčio Žekevičiaus „Atlaidžiai šypsosi bedugnė“ ir Marijos Mažulės „Fosilijos yra nėriniai“. Taip pat baiginėju Gonkurtų premijos laimėtojos Brigitte Giraud knygą „Gyvenk greitai“. Na ir dar iš negrožinių šiuo metu ant mano stalo – nauja architekto, urbanisto Jan Gehl knyga „Miestai žmonėms“.
Prof. dr. Eugenijaus Skerstono mintys
Leidinių, skirtų gyvensenos kultūrai, autoriaus, Prancūzijos meno ir literatūros ordino riterio, prof. dr. Eugenijaus Skerstono mintys
Leidinių, skirtų gyvensenos kultūrai, autorius, Prancūzijos meno ir literatūros ordino riteris, prof. dr. Eugenijus Skerstonas – Kazimiero Simonavičiaus universiteto profesorius, Vilniaus dizaino kolegijos dėstytojas, viešųjų paskaitų lektorius, TV programų dalyvis, LRT Klasika radijo laidos „Profiliai“ kūrėjas ir vedėjas, reprezentacinių renginių moderatorius, išskirtinių kelionių po Prancūziją vadovas. Nuolat besidomintis kultūra, jos ištakomis ir raida, Vilniaus 700-ųjų metų jubiliejui profesorius spaudai parengė vilniečių gyvensenos kultūrai skirtą trikalbį albumą-knygą. Savo leidiniuose autorius nuoširdžiai dalijasi sukaupta patirtimi: visiems, mėgėjiškai besidomintiems mada, įvaizdžiu ir šių sričių profesionalams.Tvirtai tikėdamas didele savikūros ir saviugdos svarba gyvenime jis pabrėžia, kad mada ir psichologija – artimai, nedalomai susijusios.
Visada labai atsakingai ruošdamasis savo paskaitoms ir darbams profesorius sako: „Negaliu sau leisti būti kitoks, nei norėčiau ir galėčiau būti. Nenoriu ir neleidžiu sau pasiduoti, įsivyrauti pesimistinėms nuotaikoms, kurių poveikį laikau ypač žalingu, dar labiau skatinančiu neviltį, nenorą džiaugtis bendravimu, kūryba. Dvasinį pasitenkinimą man suteikia knygų skaitymas, bendravimas su žmonėmis, kelionės, filmai, lankymasis teatre… Netgi darbas su studentais ar paskaitų klausytojais auditorijoje.“
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Knygos vertę siečiau su ją pasirinkusiu skaitytoju – jos vertintoju, o tiksliau – jo (dvasiniais) poreikiais, išsilavinimu (įgytu arba siekiamu), skaitymo tikslu(-ais).
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Skatinančią visapusiškai tobulėti lavinant asmeninį ir skaitytojų literatūrinį, meninį skonį.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Taip, teko. Knyga, neskaitant jos tikrosios prigimties ir paskirties, gali būti įsimenamas namų (ar viešųjų įstaigų, sakykime, bibliotekų) interjero dekoras – puošybinis objektas ir akcentas. Kurdamas savuosius leidinius, į tai visuomet atsižvelgiu ir šia netipiška paskirtimi pasinaudoju dirbdamas su fotografu.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Manyčiau, kad ne. Daugeliui skaitytojų ypatingą jausmą sukelia knygos „kūno“ lytėjimas, puslapių šiugždėjimas, jų vertimas, taktilinis santykis su popieriumi. Elektroninės knygos – modernus papildinys, patogus ir tinkantis kelionėms, paskaitų skaitymui, tačiau nesukeliantis tų jausenų, nesukuriantis tų verčių, kurios brangios fizinių knygų mylėtojams ir, žinoma, bibliofilams. Taigi, konkurencingumas gali būti konstatuojamas tik iš dalies arba, jeigu akivaizdus, tai tik sąlyginis.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Neabejoju, kad taip. Jūsų minimas ryšio su knyga savitumas visiškai pateisinamas. Be to, jis akivaizdus matant kiekvienos jaunos kartos santykį su tam tikro laikmečio (jos leidimo ar aprašomojo) knyga. Svarbūs veiksniai – turinio aktualumas (individualiai suprantamas), autoriaus pažiūros, jo vardo žinomumas ir aplinkos poveikis, sakykime, autoritetingų skaitytojų ar literatūros leidinių iliustratorių profesionalų pareikštos nuomonės.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Šį klausimą pavadinčiau, kaip dabar girdžiu sakant, nepatogiu. Savo požiūrį į skolinimąsi keičiau ne kartą, bet dabar skolinu tik tas knygas (arba leidinius), kurių dublikatus turiu arba esu tikras, kad galėčiau turėti, jeigu paskolintas egzempliorius dėl kokių nors nenumatytų aplinkybių į asmeninę biblioteką nesugrįžtų.
Kokio knygos žanro verta jūsų biografija?
Tokio žanro paprasčiausiai nėra; asmeninė (neiškraipyta) biografija – intymiausias iš visų galimų literatūrinių (knygos) žanrų, todėl jos aprašymo vertingumą prilyginčiau išpažinties tik sau pačiam, o ne kitiems, vertei.
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Mano mylimiausios (suprantama, neskaitant Lietuvos) šalies – Prancūzijos.
Kokią knygą rašote šiuo metu? Jei ketinate rašyti, apie ką būtų naujausia jūsų knyga?
Aš, tikriausiai, kaip ir Jūs, moku saugoti paslaptis… Atsakysiu taip: aš ne rašytojas, o knygų autorius, drįsčiau sakyti – kūrėjas; taigi šiuo metu kuriu ir dar ketinu kurti… Mano dešimt kūrinių – gyvensenos kultūrai skirtos, dažniausiai gausiai iliustruotos kitų autorių – fotografų ir dailininkų – nuotraukomis arba piešiniais knygos.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Nepaprastai įdomią, aišku, man. Jos autorius – prancūzas grafas R. de Montesquiou – dendis, rašytojas ir poetas, kurio asmenybė įkvėpė H. de Balzac’ą, K.-J. Huysmans’ą, O. Wilde’ą, G. de Maupassant’ą, M. Proust’ą ir kitus sukurti savo kūrinių svarbiausiųjų veikėjų literatūrinius portretus. Visi jie, suprantama, skirtingi (tiek fiziniu, tiek psichojausminiu atžvilgiu), bet jų prototipas – tas pats prancūzas grafas R. de Montesquiou.
Biblioteką aplankė JE Kaišiadorių vyskupas
Biblioteką aplankė JE Kaišiadorių vyskupas
Spalio 10 d. LMA Vrublevskių biblioteką aplankė garbūs svečiai: JE Kaišiadorių vyskupas dr. Jonas Ivanauskas ir p. Skaidrūnė Vetcelienė. Svečius priėmė direktorius dr. Sigitas Narbutas su kolegėmis: Rankraščių skyriaus vedėja Erika Kuliešiene ir Retų spaudinių skyriaus vedėja dr. Daiva Narbutiene. 2025 m. Lietuvoje ir Lenkijoje bus iškilmingai minimos pal. Mykolo Giedraičio 600-osios gimimo metinės. Ta proga Vilniuje, Kaišiadoryse ir Videniškiuose bus surengta įvairių renginių. E. Kuliešienė ir D. Narbutienė svečiams pristatė vertingesnius Palaimintąjį įamžinusius XVI–XIX a. dokumentus, supažindino su turtingu Giedraičių giminės rankraščių fondu. Kaišiadorių vyskupas papasakojo apie rengimąsi minėti Palaimintąjį ir padovanojo vertingą leidinį – albumą „Kaišiadorių vyskupija kurijos archyvo nuotraukose“. 2026-aisiais ši vyskupija iškilmingai minės savo pirmąjį šimtmetį.
Vikos Petrikaitės nuotraukos.
Direkcijos informacija
Režisieriaus, scenaristo, TV ir radijo laidų vedėjo Vytenio Pauliukaičio mintys
Režisieriaus, scenaristo, TV ir radijo laidų vedėjo Vytenio Pauliukaičio mintys
Vytenis Pauliukaitis – visiems gerai pažįstamas režisierius, scenaristas, TV ir radijo laidų vedėjas, dažnas televizijos projektų komisijų narys. Aktyvaus, pozityvaus, daug dirbančio režisieriaus asmenybė nepalieka abejingų. Žavi išskirtinai aukšta bendravimo kultūra, išsilavinimas, elegantiškas elgesys, aprangos stilius, stiprus atsakomybės ir tvirtas pareigos jausmas, puikus humoras, susireikšminimo nebuvimas.
Už veiklą visuomenės gerovei – kalbos vakarų, koncertų, filmų, parodų pristatymų režisavimą, istorinės atminties puoselėjimą ir įprasminimą – Vytenis Pauliukaitis pelnė LR Seimo apdovanojimą, o už nuopelnus gimtajam Marijampolės miestui ir Sūduvai – Šv. Jurgio Marijampolės globėjo ordiną.
Kalbėdamas apie savo gyvenimą, darbą, patirtis, vertybes, prioritetus, režisierius sako: „Mėgstu skaityti biografinę literatūrą (žmonių gyvenimai labai įdomūs!) ir psichologines knygas. Studijuodami režisūrą mokėmės praktinės psichologijos, šios disciplinos žinios padeda suvokti ne tik personažų, bet ir realių žmonių elgesio motyvus.“
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Knygos vertė – turinys, išliekamoji ir įvaizdžio meninė vertė.
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Bibliotekos darbuotojai privalėtų perskaityti visas naujas knygas, patenkančias į jų skyrius, kad žinotų tų knygų turinį ir galėtų rekomenduoti jas skaitytojams.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Taip. Dažnai filmavimuose ar scenos renginiuose knygos naudojamos kaip dekoracijos ar rekvizitas, pakeičiant jų autorinį spalvinį išorės įvaizdį į spektaklio ar renginio dailininko sumanymui reikalingą.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Tikrai ne. Knyga yra knyga bet kokiu pavidalu.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Turi, kaip ir į kiekvieną naujai atsirandantį reiškinį. Mano kartos žmonės žinojo, kad, kaip yra kažkas pasakęs: „Knygos yra proto vaikai ir supažindina mus su didžiausiais pasaulio atradimais moksle, meninėje kūryboje ir žmogaus sieloje“.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Nė vienos, nes daugelį mano knygų draugai pradangino… tegul jie kreipiasi į bibliotekas.
Kokio knygos žanro verta jūsų biografija?
Nesusireikšminu. Mano biografija yra verta tik mano apmąstymų ir prisiminimų.
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Pasaulio autoriai. Visi tie, kurie rašo mano profesijos, memuaristikos, istorinės dokumentikos temomis.
Jei pats rašytumėte, apie ką būtų jūsų knyga?
Neketinu rašyti.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Tai su naujausiu profesiniu projektu susijusi literatūra: L. Subačiaus „Aplenkusi laiką. Felicija Bortkevičienė, 1873–1945“, J. Būtėno „Gyvenusi kitiems“, G. Petkevičaitės-Bitės raštų 6 tomą, J. Būtėno „Prūsų lietuviai Sibire: iš F. Bortkevičienės atsiminimų“.
Virtuali paroda „Miestas albume: sostinės įvaizdžio ženklai“
Virtuali paroda
„Miestas albume: sostinės įvaizdžio ženklai (XIX–XXI a.).
Iš Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos fondų“
2023 m. liepos 17 d. – rugpjūčio 25 d. Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekoje eksponuota paroda „Miestas albume: sostinės įvaizdžio ženklai (XIX–XXI a.). Iš Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos fondų“, skirta Vilniaus miesto 700-osioms įkūrimo metinėms paminėti.
Šios ekspozicijos pagrindu parengta virtuali paroda.
Parodai atrinkta dalis (apie pusantro šimto) Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekoje saugomų albumų apie Vilnių, datuojamų nuo XIX a. pab. iki šių dienų. Jų tematinė įvairovė gana plati – tai albumai, vaizduojantys unikalią miesto istoriją, mokslo, meno, religijos, miesto urbanistikos ir kraštovaizdžio, gyvensenos vaizdus, praeities bei šiandienos asmenybių buvimą ir veiklą miesto kontekste.
Parodą parengė dr. Birutė Railienė, Rūta Kazlauskienė