Dailininkė grafikė, Lietuvos dailininkų sąjungos narė Dovilė Tomkutė apie knygas
Dailininkė grafikė, Lietuvos dailininkų sąjungos narė Dovilė Tomkutė apie knygas
Dailininkė grafikė, Lietuvos dailininkų sąjungos narė Dovilė Tomkutė – legendinio kino ir teatro aktoriaus Vytauto Tomkaus dukra. Dirbdama parodų ir dailės renginių kuratore Lietuvoje ir pasaulyje, jų surengė daugiau nei devynis šimtus.
Dailininkė dirba įvairiose vaizduojamosios ir taikomosios grafikos srityse: piešimo, spaudos, miniatiūrų, ekslibrisų, plakatų, grafinio dizaino, knygų iliustravimo, fotografijos, skaitmeninės grafikos. Surengė 17 personalinių parodų, dalyvavo daugiau nei 70 grupinių parodų, jos darbų yra įsigiję galerijos ir kolekcininkai Bulgarijoje, Rumunijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Švedijoje, Belgijoje, Turkijoje, JAV, Anglijoje, Japonijoje.
Dovilė džiaugiasi pastaruoju metu galėdama daugiau laiko skirti kūrybai. Dėkinga savo tėvams – aktoriams Lilijai Mulevičiūtei ir tėčiui Vytautui Tomkui, – kad nuo mažens ja pasitikėjo, neribojo laisvės, skatino išradingumą, originalumą, išmokė darbštumo, atsakingumo. Teatro gyvenimas ilgai buvo šalia, tačiau idėjų savo darbams dailininkė semiasi ir iš aplinkos, savo vidaus, emocijų, spontaniškai pamatytų ar sugalvotų vaizdinių. Nesenkantis įkvėpimo šaltinis – gamta, jos spalvos, faktūros, keliamos nuotaikos. Ilgos vasaros etnografiniame Šuminų kaime prie Baluošo ežero kranto stebint saulėlydžius, vaikštant po pievas ir miškus, atvėrė natūralų, gražų ir tikrą pasaulį.
Greta tradicinės grafikos kūrimo Dovilė pamėgo fotografuoti dangų, debesis, vandens raibulius, atspindžius, bangas, medžius ir augalus. Skaitmeninė fotografija nepakeičia gyvo menininko rankos prisilietimo, tačiau šiuolaikinės technologijos atveria naujas galimybes, praplečia įprastas išraiškos priemonių ribas.
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Vertinga knyga yra ta, kurią perskaičius ir užvertus paskutinį lapą norisi atsikvėpti, užsimerkti ir kurį laiką patylėti, pagalvoti. Dar pabūti atmosferoje, sukurtoje autoriaus, o kartu ir tavo – skaitytojo reakcijos, fantazijos, refleksijos – kiek tai rezonuoja su tavo vidiniu pasauliu, patirtais išgyvenimais. Vertinga knyga yra ta, kurią rekomenduotum perskaityti draugui. Kurią atsimintum po kelerių metų – ir nebūtinai siužetą, bet tą nuostabų skaitymo jausmą. Ir liūdesį, kai knyga pasibaigia, o norisi tęsti dar ir dar… Vertinga knyga gali būti ir sunki, ir lengva, ir nebūtinai labai protinga ar pamokanti… Geriausias knygos įvertinimas – kai norisi po kurio laiko vėl ją paimti ir skaityti dar kartą. Arba nusipirkti ir tiesiog turėti, nors esi jau skaitęs, pasiėmęs iš bibliotekos…
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Na, aš pati dažnai prašau bibliotekos darbuotojų rekomendacijos. Ir baltai jiems pavydžiu – atrodo, koks nuostabus darbas – ateini į biblioteką, išduodi keletą knygų lankytojams, o per laisvalaikio minutes sėdi sau ir skaitai… (Žinoma, čia tik man taip atrodo…) Juo labiau, kad užėjus į biblioteką šiais laikais akys raibsta nuo įvairiausio pasirinkimo: grožinės, istorinės, psichologinės knygos – visos viena už kitą patraukliau išleistos. Kadangi esu baigusi grafikos studijas Vilniaus dailės akademijoje, visada atkreipiu dėmesį į knygos dailininko darbą. Studijuojant mums pristatydavo gražiausias įvairių leidyklų knygas, tada jų būdavo vienetai, spaudos galimybės ribotos. Dabar gražių knygų nors vežimu vežk! Viena už kitą nuostabesnės. Tačiau pasitaiko ir labai prastų leidinių menine prasme, nors viršeliai ir labai spalvingi, ir popierius puikus… Dabar itin retai perku knygas, namuose knygų lentynos perpildytos. Man pasisekė – greta namų yra Vilniaus savivaldybės centrinė biblioteka, esu ten dažnas svečias.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Kartais knygų stirtomis slėgdavome savo grafikos darbus. Kaip ir visi, jaunystėje laikydavau mylimojo nuotraukas ir brangius laiškus, sudžiovintą gėlės žiedą…
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Man – tikrai ne. Prie kompiuterio ir telefono praleidžiu nemažai laiko. O paimti knygą į rankas yra tikra prabanga, savęs apdovanojimas. Darau tai dažniausiai vakare, kai viskas nurimsta, ar vasarą kaime. Dažnai vakare renkuosi knygą, o ne filmą. Knyga ramina, tai labai mielas ritualas. Skaitmeninės skaityklės nesu išbandžiusi, bet man asmeniškai popierinei knygai konkurentų nėra.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Aš pati skaityti pradėjau labai anksti, o rimtas knygas – gal kokių 11 metų. Kai sirgdavau, dieną reikėdavo leisti namuose, o mano knygos būdavo perskaitytos, pradėjau jas imti iš Tėvų knygų lentynos. Pradžioje rinkdavausi man patinkančias nugarėles, viršelius, intriguojančius pavadinimus. Taip įsisukau į A. Čechovo, F. Dostojevskio, V. Hugo, įvairių žinomų užsienio, o vėliau ir Lietuvos autorių kūrybos pasaulį. Supratau, koks gėris ir gylis yra knygos ir kiek visko ten gali rasti! Mano aplinkos žmonės visi daug skaitė: draugai, tėvai, net močiutė. Keisdavomės knygomis, kartais kokį perskolintą super bestselerį reikėdavo skubiai perskaityti per dieną ar dvi. Tada epitetas „apsiskaitęs žmogus“ buvo įprastas ir gana dažnai vartojamas. Jau senokai tokio apibūdinimo neteko girdėti. Abejoju, ar jis naudojamas jaunimo tarpe.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Artimam draugui paskolinčiau bet ką. Gal tik iš kažkieno pasiskolintos knygos neskolinčiau. Vis neišmokstu pati užsirašyti, kam ir ką duodu. O kai tos knygos pasigendu, būna labai keblu klausinėti ir ieškoti. Nemažai knygų taip ir nesugrįžo.
Kokio žanro knygos verta Jūsų biografija?
Gal tragikomedijos… Draugai sako, kad turiu talentą pasakoti apie savo gyvenimo nuotykius ir dramatiškus nutikimus labai vaizdingai ir linksmai. Mėgstu iš savęs ir kitų pasišaipyti, bet nepiktai… Tačiau pasakoti auditorijai ir sulaukti jos reakcijos yra viena, o likti su rašymu pačiam sau yra kas kita. Jaunystėje rašiau dienoraštį, norėjosi sustabdyti kažkokius įvykius ar emocijas. Dabar viską norisi tik paleisti…
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Negalėčiau jokios šalies išskirti. Tačiau mėgstu autorius, kurie leidžia įžengti į suvokiamą vizualų paveikslą. Jei skaitydama tokio paveikslo nematau ir jis neatsiranda, kad ir kaip stengčiausi, knyga man tampa formali ir neįdomi. Kai skaitau apie konkrečius aprašomus dalykus, kurių neįsivaizduoju, padeda visagalis Google. Tačiau visas knygas, net ir nuobodžias, stengiuosi užbaigti perskaityti – gal būtent pabaigoje bus paslėpta ta „razina“.
Jeigu pati rašytumėte, apie ką būtų knyga?
Apie gyvenimą, moters gyvenimą, transformaciją. Ir ne tik mano pačios. Jei tik kam nors mano patirtis būtų naudinga…
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Šiuo metu ant mano stalo guli gal 15 knygų. Dvi viršuje – Laurent Gounelle „Intuicija“ iš bibliotekos ir Yuval Noah Harari „Sapiens. Glausta žmonijos istorija“, kurią paskolino artima draugė.
Tarptautinis simpoziumas „Circa missiones: Jėzuitų misijos supratimas per amžius“
Tarptautinis simpoziumas „Circa missiones: Jėzuitų misijos supratimas per amžius“
Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos Knygos muziejaus parodų kuratorė Agnė Zemkajutė 2023 m. birželio 12–14 d. dalyvavo Lisabonoje (Portugalija) vykusiame tarptautiniame simpoziume „Circa missiones: Jėzuitų misijos supratimas per amžius“ („Circa Missiones: Jesuit Understanding of Mission through the Centuries“) ir skaitė pranešimą „Pirmosios jėzuitų knygos lietuvių kalba ir jų įtaka Katalikų bažnyčiai Lietuvoje“.
„Circa missiones“ buvo jau septintasis tarptautinis jėzuitų studijoms skirtas simpoziumas, kurį organizavo Bostono koledžo Išplėstinių jėzuitų studijų institutas, kurio tikslas – pagilinti Jėzaus Draugijos istorijos, dvasingumo, švietimo ir jo paveldo supratimą, jį naujai įvertinti. Prie to prisideda ir kasmetiniai nuo 2015 metų vykstantys simpoziumai (jų nebuvo tik pandemijos metu). Šių metų renginyje organizatoriai kvietė atkreipti dėmesį į jėzuitų misijas, tai, kaip jas suprato patys Draugijos nariai, kokių priemonių ėmėsi siekdami užtikrinti savo darbų sėkmingumą. Per tris simpoziumo dienas 100 pranešėjų iš beveik visų žemynų skaitė pranešimus, kuriuose jėzuitų veikla visame pasaulyje skleidėsi ne tik kaip kunigų, evangelizuotojų, bet ir švietėjų, mokslininkų, meno ir kultūros tyrėjų bei skleidėju, politikų.
Dalyvavimą simpoziume finansavo Lietuvos kultūros taryba.
Paskaita „Monografija apie sovietinio režimo įtaką šeimai“
Paskaita „Monografija apie sovietinio režimo įtaką šeimai“
„Neplanuotas gyvenimas. Šeima sovietmečio Lietuvoje“ – tai mokslo studija apie daugelio šeimų kasdienybę, neretai paženklintą skurdo, smurto, alkoholizmo, „blato“ ir nevilties, atvirai parodanti sovietinės ideologijos pasekmes šiandieninei Lietuvos visuomenei.
„Iki 1967 metų moterys, kaip ir vyrai, privalėjo dirbti šešias dienas per savaitę, taip pat buvo raginamos gimdyti vaikus ir namų buityje nesulaukdavo pagalbos nei iš vyro, nei iš valstybės. „Neplanuotas gyvenimas“ reiškia, kad jos labai drastiškai ir greitai buvo įmestos į tokį gyvenimo būdą, kokio nesitikėjo. Tai buvo neplanuotas gyvenimas“, – sako istorikė, publicistė, Jungtinių Tautų Moterų diskriminacijos panaikinimo komiteto (CEDAW) narė ir buvusi pirmininkė, monografijos „Neplanuotas gyvenimas. Šeima sovietmečio Lietuvoje“ autorė Dalia Leinartė.
Psichologas Gintaras Šmatavičius apie knygas
Psichologas Gintaras Šmatavičius apie knygas
Gintaras Šmatavičius – Lietuvos psichologų sąjungos (LPS) narys, sertifikuotas Europos (EuroPsy) psichologas. Jo darbo kryptis – kognityvinė elgesio terapija. Kartu su dainininke Jurga Šeduikyte parašė knygą „Lipt stogais ir žiūrėt žemyn“ (2021), sumanė ir organizuoja „keliaujantį“ psichologijos klubą tokiu pat pavadinimu. Klubo idėja – suteikti žmogui galimybę paklausti psichologo apie dalykus, kurie kelia nerimą. Kabineto čia nėra, grupė žmonių tampa diskusijų klubu, kuriame gilinamasi į kiekvieno iš jų istoriją.
„Problemų priežastimi dažnai būna klaidingi žmogaus įsitikinimai ir mąstymo klaidos, nulemiančios savitą, dažnai neteisingą požiūrį į įvairias gyvenimo situacijas, jų suvokimą ir interpretavimą. Psichologas negali išspręsti problemų už kitą, bet gali padėti keisti požiūrį, elgesį, išsiugdyti problemų įveikimo įgūdžius. Aš mokau įveikti kylančius sunkumus analizuojant situaciją, identifikuojant mąstymo klaidas, lavinant pozityvų mąstymą, skatinu žvelgti į problemą įvairiapusiškai. Sunku sužeisti žmogų, kuris supranta, koks jis yra iš tiesų, žino ne tik savo privalumus, bet ir trūkumus. Tai ir yra kiekviename iš mūsų glūdinčios supergalios pagrindas. Tereikia ją atrasti“, – sako psichologas Gintaras Šmatavičius.
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Knygos vertė – tai pėdsakas, kuris po skaitymo lieka skaitytojo sąmonėje, elgesyje, santykyje su kitais žmonėmis. Kuo knyga vertingesnė, tuo gilesnį įspaudą palieka mano, kaip skaitytojo, asmenybėje.
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Rekomenduočiau dvi. Tai Akselio Miuntės „Knyga apie San Mikelę“ ir Jono Jonassono „Šimtametis, kuris išlipo pro langą ir dingo“. Viena klasikinė, rimta. Kita – linksma, su puikiu jumoro jausmu. Kas jas vienija? Abi jos – apie žmogaus gyvenimą, įvykius, įtakojančius gyvenimo tėkmės pokyčius.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Taip. Keletą kartų panaudojau jas kaip atramą planšetiniam kompiuteriui 🙂 Tik tiek. Niekuomet neplėšiau, nedeginau ir apskritai nedariau nieko, kas galėtų pažeisti knygą 🙂 Labai gerbiu knygas, net tas, kurių neskaitau.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Nemanau. Neslėpsiu, anksčiau tokių būgštavimų buvo. Skaitmeninės knygos – patogus sprendimas. Pats kelionėse mielai naudojuosi elektronine skaitykle. Patogu, kai su savimi gali pasiimti nemažą kiekį, neužimant daug vietos. Bet jos negali suteikti to, ką turi tik tikra knyga – popieriaus kvapo, svorio ir nepakartojamo pojūčio, pirštais verčiant mylimos knygos puslapius.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Negaliu atsakyti už visus. Asmeniškai manau, kad taip. Keičiantis skaitytojų auditorijai, kinta knygų žanrai, ir atvirkščiai. Man knyga – autoriaus požiūrio, idėjos, fantazijos rezultatas. Vien dėl to ji nusipelno visokeriopos pagarbos. Ir nesvarbu, patinka ji man, ar ne.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Tą, kuri tik „mano“. Knygą, kurioje sunkią akimirką gali atrasti paguodos, palaikymo žodžius, kartais ir atsakymą į šiuo metu kamuojantį klausimą. Tereikia tik pasiimti iš lentynos.
Kokio žanro knygos verta jūsų biografija?
Geras klausimas. Manau, dramos su trilerio elementais 🙂
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Labai mėgstu Skandinavijos rašytojų kūrinius. Be to, stengiuosi perskaityti visus japonų rašytojo Haruki Murakami kūrinius.
Kokią knygą rašote šiuo metu? Jei ketinate rašyti, apie ką būtų jūsų knyga?
Šiuo metu daug dirbu, tad rašymui visai nelieka laiko. Ateityje tikrai ketinu tai padaryti. Save įvardiju psichologu praktiku, mėgstančiu rašyti. Galbūt tai bus mano darbo patirties su įvairiais žmonėmis pateikimas lengva, kiekvienam priimtina ir suprantama forma.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Haruki Murakami „Negailestinga stebuklų šalis ir Pasaulio galas“.
Geologinės kartografijos pradininkui Lietuvoje, kunigaikščiui Antanui Karoliui Giedraičiui – 175
Geologinės kartografijos pradininkui Lietuvoje, kunigaikščiui geologui Antanui Karoliui Giedraičiui – 175
Lietuvos geologų bendruomenė, minėdama Antano Karolio Giedraičio 175-ąsias gimimo metines, surengė ne vieną renginį, skirtą šios asmenybės jubiliejui paminėti. Vienas jų – Gamtos tyrimų centro Konferencijų salėje parengta paroda apie kunigaikštį geologą A. K. Giedraitį (Antoni Karol Giedroyć, 1848–1909) – profesionaliosios geologinės kartografijos pradininką Lietuvoje.
K. Giedraitis gimė 1848 m. vasario 20 d. Karvio dvare prie Maišiagalos. Jis – senos kilmingos lietuvių giminės, kurios proseneliai valdė žemes Vilniaus apskrityje, palikuonis. Studijavo geologijos mokslus Freibergo kalnakasybos akademijoje (Vokietijoje) ir Tartu (Dorpato, Estijoje) universitete, bendradarbiavo su Sankt Peterburgo mineralogų draugija, Rusijos geografų draugija ir Rusijos geologijos komitetu. Tyrinėjo Vilniaus, Kauno, Gardino, Minsko, Suvalkų gubernijų geologinę sandarą, vykdė geologinius tyrimus Turkmėnijoje ir Rytų Sibire (Užbaikalėje), pateikė pirmuosius gręžinių ir atodangų, gėlo ir mineralinio vandens šaltinių aprašymus. Jo mokslinės publikacijos skelbtos vokiečių, lenkų ir rusų kalbomis, o tyrimų rezultatai iki šiol aptariami užsienio šalių mokslininkų darbuose.
Svarbiausias A. K. Giedraičio parengtas darbas – Vilniaus, Kauno, Suvalkų, Gardino ir Minsko gubernijų geologinis žemėlapis, 1895 m. paskelbtas leidinio „Mатериалы для геологии России“ 17 tome. Žemėlapis sudarytas, remiantis autoriaus tiesioginių stebėjimų duomenimis, vietinių žmonių liudijimais ir savo metodologija nesiskiria nuo geologinių žemėlapių, sudaromų dabartiniais laikais.
Parodoje pristatoma Lietuvos geologų sąjungos išleista knyga „Kunigaikštis geologas Antanas Karolis Giedraitis“, kurios sudarytojas ir atsakingasis redaktorius – habil. dr. Valentinas Baltrūnas. Leidinyje pateikiama A. K. Giedraičio šeimos ir tėviškės gimtajame Karvyje istorijos apžvalga, vykdytų geologinių tyrimų Lietuvoje ir gretimuose kraštuose, Turkmėnijoje ir Rytų Sibire analizė.
Parodoje skirta vietos ir pirmiesiems mokslininkams, kurie savo darbais prisidėjo prie Lietuvos geologinio ištirtumo.
Paroda veiks iki liepos 10 d.
Parodą rengė Audrė Trumpienė, Sigita Dagienė ir Birutė Poškienė
Rašytoja, literatūros kritikė Virginija Kulvinskaitė-Cibarauskė apie knygas
Rašytoja, literatūros kritikė Virginija Kulvinskaitė-Cibarauskė apie knygas
Rašytojai, literatūros kritikei, humanitarinių mokslų daktarei Virginijai Kulvinskaitei-Cibarauskei knygų skaitymas yra profesijos dalis.
Už esmines problemas, idėjas keliančius, savitu stiliumi pasižyminčius literatūros kritikos straipsnius bei recenzijas, įvairią, aktyvią ir principingą literatūros kritikės veiklą V. Kulvinskaitė-Cibarauskė apdovanota V. Kubiliaus premija. Jos eilėraščių rinkinys „Antrininkė“, romanas „kai aš buvau malalietka“ pateko į Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto renkamus kūrybiškiausių knygų dvyliktukus. Poezija ir proza versta į anglų, vokiečių, rusų, latvių, ukrainiečių kalbas.
Pasak Virginijos, rašymas buvo ir yra labai asmeniška, prasminga, nesuteršta veikla, nes rašanti tik tuomet, kai iš tiesų norinti, ir būtent taip, kaip norinti.
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Man vertinga knyga yra tokia, kuri mane perkeičia. Kartais tas efektas juntamas skaitymo metu, kartais – užvertus paskutinį lapą, o kartais – po savaitės, mėnesio. Sąmonėje kažkas pasikeičia, dalykai, kurie anksčiau atrodė savaime suprantami, aiškūs, tampa paslaptingi. Arba kaip tik atvirkščiai – tai, ko nesupratau, apie ką gal net nesusimąstydavau, perskaičius konkrečią knygą tampa klausimu, problema. Paslaptimi. Paprastai tokias knyga skaityti nėra nei lengva, nei malonu, nes mūsų sąmonė inertiška, ji nori to, kas atpažįstama, sava.
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Paprašyta rekomenduoti knygą, visuomet sutrinku. Reikia žinoti, ką žmogus mėgsta, ko iš literatūros tikisi. O bibliotekų darbuotojai, man atrodo, skaito daugiau nei visi kiti ir tikriausiai yra perskaitę daug daugiau nei aš. O gal klystu?
Apskritai netikiu, kad yra viena ar kelios knygos, kurias būtinai visi turi perskaityti. Skaitymo patirtis, mano galva, subjektyvi. Tokie pat subjektyvūs ir skaitymo poreikiai.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Taip, ir ne kartą. Tarkim, knygą panaudojau kaip šaltąjį ginklą – trenkiau ja žmogui. Po to labai gailėjausi. Žinoma.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Nemanau. Turėtų pasikeisti mažiausiai kelios kartos, kad žmonės pamirštų tą jausmą, kai popierinę knygą laikai rankose, kai verti lapus. Kaip jie šnara. Turėtų pamiršti naujos ar senos knygos kvapą. Ir viso to nesiilgėti.
Skaitmeninės knygos labai patogios, visa biblioteka gali tilpti skaityklėje, kompiuteryje. Tai puiki alternatyva, bet netikiu, kad artimoje ateityje skaitmeninės ar audio knygos išstums popierines. Tiesiog mes esame jusliškos įpročio valdomos būtybės, prisirišame prie dalykų.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Sunku vienareikšmiškai pasakyti, nes tarp tai pačiai kartai priklausančių žmonių gali būti labai didelių skirtumų, susijusių su išsilavinimu, veiklos sritimi, vertybinėmis nuostatomis. Net tarp panašų išsilavinimą turinčių panašaus amžiaus žmonių skirtumų nemažai. Tarkime, dauguma mano kolegų filologų, humanitarų linkę kaupti knygas, sudarinėti asmenines bibliotekas, ieško pirmųjų mėgstamų knygų leidimų ir pan. Kitaip tariant, vis dar svarbu tą ypatingą knygą turėti. O man asmeniškai tai nelabai aktualu, mano namuose mažai knygų, mieliau skolinuosi iš bibliotekų, o apžvalgoms iš leidyklų gautas knygas perskaičiusi atiduodu draugams, kolegoms.
Vis tik keli bendri mano ir mano kartos santykį su knyga nusakantys aspektai yra – gimusieji devintame, dešimtame dešimtmečiuose vertina vadinamąjį kinematografiškumą, literatūrinio vaizdo tikslumą, konkretumą. Ir daug skaito angliškai.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Turiu kelias man asmeniškai svarbių, reikšmingų autorių knygas – seni leidimai, kai kurie su dedikacijomis, kai kurias padovanojo artimi draugai. Šių knygų niekam neskolinu. Visas kitas mielai skolinu ir net dovanoju.
Kokio žanro knygos verta Jūsų biografija?
Postmodernaus romano: tai būtų trileris ir tuo pat metu buitekas, bet su mistikos elementais. Šiek tiek siaubo, erotikos, pora gilesnių įžvalgų, bet ir juokingų scenų nestokotų ta knyga. Na, žodžiu, žanras sunkiai nusakomas. Vargiai telpantis į konvencines ribas.
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Daugiausia tarp mėgstamiausių yra amerikiečių. Man labai patinka, kaip sugeba derinti aukštosios ir populiariosios literatūros elementus ir prozoje, ir net poezijoje.
Kokią knygą rašote šiuo metu? Jei ketinate rašyti, apie ką būtų jūsų knyga?
Metų pradžioje pasirodė mano apsakymų knyga „Keturi“ ir buvau susitaikiusi, kad metus, o gal ir ilgiau neturėsiu jokių naujų idėjų, nieko nerašysiu. Taip buvo ir po eilėraščių rinkinio „Antrininkė“, ir po romano „kai aš buvau malalietka“. Bet nutiko įdomus dalykas. Vieno vakarėlio metu kalbėjausi su savo leidėju Gediminu iš „Kitų knygų“ ir jis užsiminė, kad mažiausiai iš vieno „Keturių“ apsakymo galėjau parašyti romaną. Pasakiau, kad tuo metu romano parašyti negalėjau. Bet mintis apie ilgesnės apimties kūrinį mano galvoje liko, augo. Suvokiau, kad iš tiesų noriu tęsti Mariaus ir Luko linijas, noriu, kad jie susitiktų. Abiejų apsakymų pabaigos atviros, personažai buvo palikti ties lūžio riba. Tiek vienas, tiek kitas dar turi ką atrasti – ir prarasti. Ir štai, vieną dienų atsisėdau ir parašiau pirmą sakinį, o tada ir pirmą skyrių. Labai lengvai, tarsi visai be pastangų.
Gaila, šiuo metu turiu kitų įsipareigojimų – vertimo, redagavimo. Bet atlikusi šiuos darbus turėsiu pakankamai pinigų, kad rudenį ir žiemą galėčiau skirti tik rašymui. Labai to laukiu. O kol kas apsiriboju trumpomis scenomis. Mini epizodais, iš kurių pamažu dėliojasi šaltas, nejaukus Mariaus, kuris užaugęs iš tiesų pasirinko kriminalinę veiklą, pasaulis, ir spalvinga, bet lėkšta daugiau nieko dėmesio verto taip ir neparašiusio Luko kasdienybė.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Šiuo metu skaitau dvi knygas. Tiksliau, vieną skaitau, o kitą verčiu. Verčiu amerikietės bell hooks (vardą ir pavardę autorė rašo iš mažųjų raidžių) knygą „Viskas apie meilę“ – tai savotiškas esė ir savipagalbos knygos hibridas. Prozininkė svarsto įdomų paradoksą: dauguma teigiame norintys patirti meilę, tačiau negebame šio jausmo apibrėžti, o susidūrę su juo dažnai atsitraukiame, renkamės gyvenimą be meilės.
O skaitau Pilar Quintana nedidelės apimties romaną „Kalė“ – knyga įtraukianti, atmosferinė, nuo pat pirmų sakinių apima jausmas, kad tuoj nutiks kažkas baisaus.
Naujų latvių mokslinės literatūros leidinių pristatymas
Naujų latvių mokslinės literatūros leidinių pristatymas
2023 m. birželio 13 d. 15 val. LMA Vrublevskių bibliotekoje, Žygimantų g. 1, renginių salėje, įvyks susitikimas su Latvijos universiteto Akademinės bibliotekos direktore Venta Kocere, Akademinės bibliotekos vykdančiuoju direktoriumi Janiu Ezeru ir Tarpkultūrinio dialogo centro bei Austrijos bibliotekos vedėja Ilze Garda.
Renginio metu bus pristatyti nauji latvių mokslinės literatūros leidiniai, tarp jų du pasaulinį pripažinimą pelnę Latvijos universiteto mokslininkų darbai: išsamus habil. dr. Pauliaus Pumpeno vadovas „Single-stranded RNA phages: From molecular biology to nanotechnology“ ir to paties autoriaus kartu su Peteriu Puško pernai išleistas kapitalinis veikalas „Virus-Like Participles: A Comprehensive Guide“.
Maloniai kviečiame dalyvauti.
LMA Vrublevskių bibliotekos Komunikacijos skyrius
Pasikeitimai aptarnaujant skaitytojus abonemente ir skaityklose
Pasikeitimai aptarnaujant skaitytojus abonemente ir skaityklose
Skaitytojų dėmesiui!
Gegužės 26 d., penktadienį, dėl fondo kėlimo darbų skaitytojai nebus aptarnaujami Humanitarinių ir socialinių mokslų leidinių, Bendrojoje, Periodikos skaityklose ir Abonemente. Anksčiau užsakytus leidinius iš bendrojo bibliotekos fondo tą dieną bus galima skaityti T. Vrublevskio skaitykloje. Atsiprašome už laikinus nepatogumus.
Dailėtyrininkės, mokslininkės doc. dr. Ramutės Rachlevičiūtės mintys apie knygas
Dailėtyrininkės, mokslininkės doc. dr. Ramutės Rachlevičiūtės mintys apie knygas
Dailėtyrininkė, mokslininkė, daugelio monografijų ir straipsnių autorė, Vilniaus dailės akademijos dėstytoja doc. dr. Ramutė Rachlevičiūtė – Lietuvos dailininkų sąjungos Dailėtyros sekcijos, Lietuvos dailės istorikų draugijos, tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA), vienuolikos komisijų bei ekspertų grupių narė. Apdovanota už dokumentinį filmą „Dailininkas Audrius Puipa“ (scenarijaus autorė ir redaktorė), 2021 m. jai paskirta Vyriausybės kultūros ir meno premija.
Kokią knygą pavadintumėte vertinga, kur slypi knygos vertė?
Knygos vertė yra rimtas klausimas, į kurį galėtų būti daugybė atsakymų, priklausomai nuo žmogaus amžiaus tarpsnio, interesų, profesijos, užsiėmimų, pomėgių… Lengviau būtų atsakyti apie knygos naudą: perfrazavus R. Bartą, knyga naudinga tuomet, kai sunkiai įveiki vieną ar du puslapius, po to nueini į virtuvę pasidaryti arbatos, pažiūri pro langą, vėl grįžti prie jos. Ir toliau sunkiai įveikinėji puslapį po puslapio. Bet viduje jauti, jog knyga, jos sukeliamos mintys tave paliečia, griauna kažkokias užtvaras tavyje, kažkam pastūmėja.
Kokią knygą rekomenduotumėte perskaityti bibliotekos darbuotojams?
Nežinau, kokia yra ta viena knyga… Svarbu skaityti knygą, ieškoti savos. O apie knygos paieškas kalbėtis su savo kolegomis, draugais, bičiuliais, artimaisiais. Aptarti perskaitytą knygą, rekomenduoti ją kitam.
Ar teko kada knyga pasinaudoti ne pagal jos tiesioginę paskirtį?
Man to neteko. Bet matau daug pavyzdžių aplink: kad ir Nacionalinėje M. Mažvydo bibliotekoje, kur knygos, jų nugarėlės pavirto dekoracija, instaliacijos dalimi.
Ar skaitmeninės knygos – konkurentės spausdintoms?
Pasitaiko aplinkinių, skaitančių skaitmenines knygas: pastebiu kelionėse, kai kolegos prieš miegą skaito detektyvą, kad nereikėtų vežiotis knygos ir panašiai. Bet man tai netinka: man patinka rankose jausti knygos svorį, apžiūrėti vykusį ar nevykusį knygos dizainą, įvertinti spaudos kokybę, sudarytojo indėlį. Ir svarbiausia – jausti malonumą, kai knyga mane įtraukia, ima užvaldyti… Šiais laikais žmogus su knyga rankose (lėktuve, traukinyje, autobuse) jau kelia nuostabą, susidomėjimą, susižavėjimą.
Ar kiekviena karta turi savitą ryšį su knyga? Jūsų kartos požiūris į knygą?
Mano karta, kurie skaitėme, skaitėme daug. Visi buvome perskaitę H. Hesės „Stepių vilką“ ir „Stiklo karoliukų žaidimą“, Ch. Kortasaro „Žaidžiame klases“, G. G. Markeso „Šimtą metų vienatvės“, T. Mano romanus, ypač „Užburtą kalną“, „Daktarą Faustą“; I. Vo „Dulkių saują“, M. Bulgakovo „Meistrą ir Margaritą“, M. Čechovą, F. Dostojevskį, V. Šekspyrą ir visa, kas tuo metu buvo išleista. O išleidžiama buvo palyginti nedaug, tad visi skaitėme tas pačias knygas, todėl buvo ir apie ką pasikalbėti, aptarti, diskutuoti.
Kokios knygos neskolintumėte net draugui?
Savo draugui skolinčiau bet kurią knygą, nes šiais laikais, esant dideliam norui, galima gauti bet ką. Tris kartus pirkau Viktoro Franklio „Žmogus ieško prasmės“. Tris kartus paskolinau šią knygelę ir jos man negrąžino – kitiems ji buvo labiau reikalinga.
Kokio žanro knygos verta jūsų biografija?
Drama. Apie žmogaus gyvenimą, jeigu jis buvo turiningas, galima parašyti ne vieną knygą. Nugyventas gyvenimas, bent jau mano – serialas, kur kiekviena serija, gyvenimo etapas – nenuspėjamas. Galėčiau papasakoti keletą savo gyvenimo versijų, ir visos jos būtų tikros. Nors sudėjus jas kartu vis tiek neišeitų pilnas mano gyvenimo vaizdas. Jame buvo visko, išskyrus rutiną, gyvenimo nuobodulį.
Kokios šalies autoriai yra mėgstamiausių sąraše?
Buvo periodas, kai skaičiau skandinavų literatūrą: noveles, pjeses, romanus. Buvau pasinėrusi į Lotynų Amerikos literatūrą, viliojo magiškasis realizmas. Po to žavėjausi prancūzų literatūra, V. Šekspyru ir t. t. Šiuo metu daugiau traukia konkretus autorius.
Labai vertinu ir skaitau kolegų literatūrologų knygas. Perskaitau kiekvieną naują Viktorijos Daujotytės knygą. Žinau, kad daugelį žmonių gąsdina išnašos – taip yra sakę, regis, apsišvietę ir kultūringi žmonės. Juos raminu sakydama: „Paimkite popieriaus lapą ir išnašas pridenkite“.
Nepralenkiama meistryste, mano požiūriu, pasižymi nedidelė Vytauto Kubiliaus knygelė „Dviese literatūros sūpuoklėse: Kazys Puida ir Vaidilutė“ (2003).
Apie ką naujausia Jūsų knyga?
Esu prietaringa, ir tuos mano prietarus patvirtino naujausi psichologų ir neuromokslininkų tyrimai. Kai tik ištari, papasakoji, ką ir kaip darysi, smegenys gauna komandą: šitą jau sugalvojai, galvok, daryk ką kita.
Kokią knygą skaitote šiuo metu?
Helen Pluckrose ir James Lindsay knygą „Ciniškosios teorijos: kaip visuomenei kenkia politizuotas mokslas apie lytį, rasę ir tapatybę“.
Grožinės literatūros cenzūra
Grožinės literatūros cenzūra
Spaudos atgavimo, kalbos ir knygos diena minima kasmet gegužės 7 d. Ji primena rusų carinės valdžios represijas, kuriomis buvo varžomi kiekvienos tautos brandumą liudijantys ženklai – kalba, knygų leidyba, spauda, laisvas žodis. Sovietmetis taip pat buvo pažymėtas cenzūros išbandymais, ji ypač buvo negailestinga grožinės literatūros kūrėjams.
Sovietinis režimas vertino literatūros galią veikti žmonių sąmonę, tad originaliosios, ypač grožinės kūrybos, kontrolė buvo svarbiausias cenzūros objektas. Poezijoje ir prozoje įsigalėjo valdžios neklystamumo mitas, kolektyvinė moralė, pasiaukojimo valstybės tikslams heroika. Tai buvo realistinė kultūra, kuriama pagal nurodytas schemas, herojų tipus, panašių konfliktų temas. Pokario literatūra buvo atskirta tiek nuo nacionalinės literatūros tradicijų, tiek nuo bendrosios pasaulinio meno eigos. Bandymai apginti tautos kultūros vertybes buvo apšaukiami „nacionalizmo apraiškomis“, o tokie gynėjai nuteisiami ilgiems metams kalėti.
1945–1946 m. nuvilnijo pirmoji rašytojų suėmimų banga, kurios aukomis tapo Juozas Keliuotis, Kazys Boruta, Kazys Jakubėnas, Petras Juodelis. Vėliau sovietinio režimo represijų neišvengė Kazys Inčiūra, Antanas Miškinis, Kazys Jankauskas, Viktoras Katilius, Ona Lukauskaitė-Poškienė, Jonas Šukys ir kiti. Dėl prieškarinių publikacijų ar bendradarbiavimo nacių okupacijos metų spaudoje, dėl „buožiškos kilmės“ ar anoniminio skundo grėsė areštas.
1945 m. spalį išleistas Kazio Borutos romanas „Baltaragio malūnas arba Kas dėjosi anuo metu Paudruvės krašte“ pirmajame tarybų Lietuvos rašytojų suvažiavime pristatytas kaip vienas pirmųjų sovietinės literatūros pasiekimų. Vėliau, „Tiesoje“ pasirodžius romaną triuškinančiai Genriko Zimano recenzijai (Rudminas V. „Suprietarinta tautosaka“, Tiesa, 1945, lapkr. 25), Glavlitas kūrinio išleidimą pavadino didžiausia cenzūros klaida. Kūrinys, „nors ir turintis tam tikrą meninę vertę, tačiau persunktas misticizmo ir kovos su nelabąja jėga velnio asmenyje beprasmiškumo idėjos, nes velnias galų gale nugali teigiamus kūrinio herojus“. Knyga įtraukta į draudžiamos literatūros sąrašą ir perduota į Specialaus saugojimo skyrių. Kazys Boruta suimtas 1946 m. kovo 17 d., nuteistas 5 metams. Kalėjo Rasų kalėjime Vilniuje. Amnestuotas 1949 metais. Po išlaisvinimo buvo verčiamas pripažinti ideologines klaidas, ilgai negalėjo publikuoti savo kūrybos.
Tekstą parengė A. Grybienė